Справа № 132/584/26
Провадження №1-кп/132/304/26
Вирок
Іменем України

20 квітня 2026 року місто КАЛИНІВКА

КАЛИНІВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:
головуючого – судді ОСОБА_1 ,
при секретарі судового засідання – ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Калинівка Вінницької області, кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12025020220000445 від 17 грудня 2025 року, за обвинувальним актом, складеним у відношенні:
ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця села Порик Вінницької області, українця, громадянина України, із середньо-спеціальною освітою, одруженого, офіційно працевлаштованого, не судимого в силу ст.89 КК України, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , 
який обвинувачується у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.185 КК України, 
за участі сторін кримінального провадження:
прокурорів – ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,
обвинуваченого – ОСОБА_6 ,

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_7 відповідно до наказу № 214/к від 14.10.2022 року був призначений на посаду дорожнього робітника 2-го розряду в ТОВ «Група компаній «Автострада», де працював протягом тривалого часу, та був звільнений 17.06.2025 року із займаної посади на підставі наказу № 510/к від 13.06.2025 року. На початку червня 2025 року (більш точної дати в ході досудового розслідування не встановлено), ОСОБА_7 , перебуваючи на території ТОВ «Група компаній «Автострада», розташованій в селі Бехи Житомирської області, де поблизу сміттєвих баків, помітив паливну картку АЗС «Окко» № 7825390000845628, та у нього виник злочинний умисел, спрямований на таємне викрадення чужого майна, а саме палива. ОСОБА_7 , будучи обізнаним у тому, що у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі Указу Президента України від 24.02.2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24.02.2022 року № 2102-ІХ «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», введено в Україні воєнний стан із 05год.30хв. 24.02.2022 року строком на 30 діб, який в подальшому неодноразово продовжувався, востаннє - Указом Президента України від 20.10.2025 року № 793/2025 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України від 21.10.2025 року №4643-ІХ «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», з 05год.30хв. 05.11.2025 року строком на 90 діб, діючи умисно, керуючись корисливим мотивом, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, переконавшись, що за його діями ніхто не спостерігає, шляхом вільного доступу, таємно, здійснив крадіжку паливної картки АЗС «Окко» № 7825390000845628. Реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на викрадення палива, ОСОБА_7 – о 14год.10хв. 14.12.2025 року маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, діючи умисно, з корисливих мотивів, знаходячись на АЗС «Chipo», розташованій за адресою: Вінницька область, Хмільницький район, село Павлівка, вулиця Миру, будинок № 246, викрав паливо, розрахувавшись паливною карткою №7825390000845628, заливши в свій транспортний засіб марки (моделі) «Nissan Note», реєстраційний номер « НОМЕР_1 », - 61 літр бензину марки А-95, вартість 1-го літру якого, відповідно до висновку експерта № 145/26-21 від 02.02.2026 року, складає 58грн.41коп., на загальну суму 3563грн.01коп. Продовжуючи свою злочинну діяльність, ОСОБА_7 – о 14год.37хв. 14.12.2025 року маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, а саме палива, перебуваючи за тією ж адресою, викрав паливо, розрахувавшись паливною карткою № 7825390000845628, заливши в каністри 570 літрів дизельного палива, вартість 1-го літру якого, відповідно до висновку експерта № 145/26-21 від 02.02.2026 року, складає 58грн.33коп., на загальну суму 33248грн.10коп. Вподальшому, ОСОБА_7 місце вчинення кримінального правопорушення залишив, та викраденим майном розпорядився на власний розсуд, а саме викрадене ним дизельне пальне у кількості 570 літрів, збув ОСОБА_8 за ціною 45грн.00коп. за 1 літр. 
Обвинувачений ОСОБА_7 в судовому засіданні при розгляді вказаної справи, свою вину в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні визнав повністю, та пояснив, що дійсно в червні 2025 року (точної дати не пам`ятає), на території ТОВ «Група компаній «Автострада», розташованій в селі Бехи Житомирської області, поблизу сміттєвих баків, помітив паливну картку АЗС «Окко», яку викрав, та за допомогою якої 14.12.2025 року, перебуваючи на АЗС «Chipo», розташованій в селі Павлівка Вінницької області, залив в свій транспортний засіб марки (моделі) «Nissan Note», реєстраційний номер « НОМЕР_1 », - 61 літр бензину марки А-95, та залив в каністри 570 літрів дизельного палива, яке вподальшому збув ОСОБА_8 . За вчинене ним кримінальне правопорушення шкодує, повністю відшкодував потерпілій особі завдану шкоду, просить суворо не карати.
Представник потерпілої особи ТОВ «Група компаній «Автострада» - ОСОБА_9 в судове засідання не з`явився, надавши заяву, згідно якої просив дане кримінальне провадження розглянути за його відсутності, цивільний позов товариство заявляти не бажає, оскільки завдана обвинуваченим матеріальна шкода відшкодована у повному обсязі, претензій матеріального та морального характеру до обвинуваченого товариство не має. 
Враховуючи те, що обвинувачений не оспорював фактичні обставини справи і судом було встановлено, що він правильно розуміє зміст цих обставин, відсутні будь-які сумніви у добровільності та істинності його позиції, заслухавши думку учасників судового розгляду та роз`яснивши їм положення ч.3 ст. 349 КПК України, суд визнав недоцільним дослідження інших доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. 
Оцінюючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що винність ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення при обставинах, викладених в обвинувальному акті, доведені повністю, а його дії за ч.4 ст.185 КК України, а саме таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинена в умовах воєнного стану, правильно кваліфіковані органами досудового слідства.
Положення частини 2 статті 50 КК України встановлюють, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Для досягнення законодавчо визначеної мети покарання суди мають керуватися принципами призначення покарання, до яких належать, у тому числі, принцип індивідуалізації та принцип справедливості покарання.
Відповідно до змісту статті 65 КК України, особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації це покарання має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, що його пом`якшують та обтяжують.
Згідно пункту 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 року № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», суди при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, мають суворо додержуватися вимог статті 65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.
За роз`ясненнями, викладеними у пункті 3 цієї ж постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 року № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити з класифікації злочинів (стаття 12 КК України), а також із особливостей конкретного злочину й обставин його вчинення (форма вини, мотив і мета, спосіб, стадія вчинення, кількість епізодів злочинної діяльності, роль кожного зі співучасників, якщо злочин вчинено групою осіб, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали, тощо). Досліджуючи дані про особу підсудного, суд повинен з`ясувати його вік, стан здоров`я, поведінку до вчинення злочину як у побуті, так і за місцем роботи чи навчання, його минуле (зокрема, наявність не знятих чи не погашених судимостей, адміністративних стягнень), склад сім`ї (наявність на утриманні дітей та осіб похилого віку), його матеріальний стан тощо.
Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , суд враховує ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, особу винного, обставини, що пом`якшують і обтяжують його покарання.
Обвинувачений ОСОБА_7 вчинив кримінальне правопорушення, яке відповідно до вимог статті 12 КК України, віднесене до тяжкого злочину.
З матеріалів кримінального провадження № 12025020220000445 від 17.12.2025 року слідує, що ОСОБА_7 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 в селі Порик Вінницької області, є громадянином України, має середньо-спеціальну освіту. 
Відповідно до свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 , виданого 25.11.2025 року Коростенським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Коростенському районі Житомирської області Хмельницького міжрегіонального управління Міністерства юстиції України, ОСОБА_7 з 25.11.2025 року перебуває в зареєстрованому шлюбі з громадянкою України - ОСОБА_10 (актовий запис № 423).
Згідно довідки № 21, виданої 23.01.2026 року Веселівським старостинським округом Ушомирської сільської ради Коростенського району Житомирської області, ОСОБА_7 проживає без реєстрації за адресою: АДРЕСА_2 , та до складу його сім`ї входять: дружина ОСОБА_10 , її дочка ОСОБА_11 , 2017 року народження, та теща ОСОБА_12 , 1949 року народження.
За актом № 48, складеним 09.04.2026 року комісією Веселівського старостинського округу Ушомирської сільської ради Коростенського району Житомирської області, на утриманні ОСОБА_7 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , та фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 , перебуває дружина ОСОБА_10 , яка є інвалідом 2-ої групи за загальним захворюванням, яка потребує стороннього догляду. Даний факт підтверджується зокрема медичною документацією та витягом з рішення експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи № 7031/25/1901/В, виданим 18.11.2025 року КНП «Обласна клінічна лікарня імені О.Ф.Гербачевського» Житомирської обласної ради. 
Відповідно до відомостей персонально-довідкового обліку, отриманих з Єдиної інформаційної системи Міністерства внутрішніх справ України про притягнення осіб до кримінальної відповідальності, відсутність (наявність) судимості або обмежень, передбачених кримінально-процесуальним законодавством України від 06.01.2026 року, ОСОБА_7 в силу ст.89 КК України не має судимостей.
Згідно наказу (розпорядження) керівника ТОВ «Каміл Груп» ОСОБА_13 від 15.04.2026 року № 12, ОСОБА_7 прийнятий на роботу до ТОВ «Каміл Груп» з 16.04.2026 року на посаду підсобного робітника.
За характеристикою, виданою директором ТОВ «Каміл Груп» ОСОБА_13 , ОСОБА_7 під час стажування на посаду підсобного працівника зарекомендував себе виключно з позитивного боку. Володіє достатнім досвідом і практичними знаннями, щоб успішно справлятися з дорученою справою. Може вирішувати всі питання, що стосуються роботи, не чекаючи сторонньої підказки або вказівки. Має певний досвід і навички роботи в ряді інших служб підприємства. Виявляє чіткість, старанність, ініціативу у виконання завдань, в напрямку самоорганізації. Вміє налагоджувати хороші взаємини з людьми, з якими контактує. Хороший організатор. У колективі користується повагою та авторитетом. На підприємстві працює над виконанням завдань пов`язаних з фізичною працею. Не має шкідливих звичок, веде здоровий спосіб життя.
Відповідно до довідки-характеристики № 19, виданої 23.01.2026 року Веселівським старостинським округом Ушомирської сільської ради Коростенського району Житомирської області, ОСОБА_7 за місцем свого проживання за адресою: АДРЕСА_2 , характеризується позитивно. В громадських місцях поводиться пристойно. Бере активну участь у громадському житті села. Скарг та зауважень на поведінку ОСОБА_7 від сусідів та односельців до сільської ради не надходило.
Згідно заключення сімейного лікаря Амбулаторії загальної практики сімейної медицини № 2 КНП «Центр ПМСД» Коростенської міської ради ОСОБА_14 від 15.04.2026 року № 76, ОСОБА_7 перебуває під наглядом сімейного лікаря та потребує періодичного стаціонарного лікування.
За довідками № 25, виданими 26.01.2026 року Консультативно-діагностичним центром КНП «Коростенська центральна міська лікарня» Коростенської міської ради, ОСОБА_7 на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває. 
Відповідно до статті 337 КПК України, судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуто обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім як у випадках зміни судом правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження.
Згідно пункту 5 частини 1 статті 368 КПК України суд, ухвалюючи вирок, повинен вирішити питання, зокрема, чи є обставини, що обтяжують або пом`якшують покарання обвинуваченого, і які саме.
За пунктом 4 частини 1 статті 91 КПК України обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання, які виключають кримінальну відповідальність або є підставою для закриття кримінального провадження, підлягають доказуванню у кримінальному провадженні.
Обов`язок доказування перелічених обставин згідно зі статтею 92 КПК України покладається на слідчого, прокурора та в установлених цим Кодексом випадках, на потерпілого.
З матеріалів кримінального провадження вбачається, що органом досудового розслідування визначено обставиною, яка пом`якшує покарання обвинуваченого: щире каяття. Обставин, які обтяжують його покарання, не встановлено.
Статтею 66 КК України визначено, що при призначенні покарання обставинами, які його пом`якшують, визнаються: 1) з`явлення із зізнанням, щире каяття або активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення; 2) добровільне відшкодування завданого збитку або усунення заподіяної шкоди; 2-1) надання медичної або іншої допомоги потерпілому безпосередньо після вчинення кримінального правопорушення; 3) вчинення кримінального правопорушення неповнолітнім; 4) вчинення кримінального правопорушення жінкою в стані вагітності; 5) вчинення кримінального правопорушення внаслідок збігу тяжких особистих, сімейних чи інших обставин; 6) вчинення кримінального правопорушення під впливом погрози, примусу або через матеріальну, службову чи іншу залежність; 7) вчинення кримінального правопорушення під впливом сильного душевного хвилювання, викликаного жорстоким поводженням, або таким, що принижує честь і гідність особи, а також за наявності системного характеру такого поводження з боку потерпілого; 8) вчинення кримінального правопорушення з перевищенням меж крайньої необхідності; 9) виконання спеціального завдання з попередження чи розкриття злочинної діяльності організованої групи чи злочинної організації, поєднане з вчиненням кримінального правопорушення у випадках, передбачених цим Кодексом. При призначенні покарання суд може визнати такими, що його пом`якшують, і інші обставини, не зазначені в частині першій цієї статті.
Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 25.07.2019 року у справі № 156/98/18 (провадження № 51-9408км18), наведений у статті 66 КК України перелік не є вичерпним. При призначенні покарання суд може визнати такими, що його пом`якшують, й інші обставини, не зазначені у цій статті. Ними, зокрема, можуть бути: вчинення злочину вперше; визнання вини особою, що вчинила злочин; молодий вік цієї особи; позитивна характеристика за місцем праці; навчання чи проживання; стан її здоров`я; наявність малолітніх дітей чи інших осіб на її утриманні та інше.
За рекомендаціями, викладеними в пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 року № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», виходячи з того, що встановлення пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин має значення для правильного його призначення, судам необхідно всебічно досліджувати матеріали справи щодо наявності таких обставин і наводити у вироку мотиви прийнятого рішення. При цьому таке рішення має бути повністю самостійним і не ставитись у залежність від наведених в обвинувальному висновку обставин, які пом`якшують чи обтяжують покарання. Суди, зокрема, можуть не визнати окремі з них такими, що пом`якшують чи обтяжують покарання, а також визнати такими обставинами ті, які не зазначено в обвинувальному висновку.
Пунктом 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 року № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» роз`яснено, що визнання обставини такою, що пом`якшує покарання, має бути вмотивоване у вироку. 
Як встановлено із заяви представника потерпілої особи ТОВ «Група компаній «Автострада» ОСОБА_9 від 24.02.2026 року, та квитанції до платіжної інструкції на переказ готівки № 34, виданої 20.02.2026 року АТ «Ощадбанк», ОСОБА_7 відшкодував ТОВ «Група компаній «Автострада» завдану кримінальним правопорушення шкоду у повному обсязі.
Окрім цього, як слідує із квитанції до платіжної інструкції на переказ готівки №32, виданої 20.02.2026 року АТ «Ощадбанк», ОСОБА_7 перерахував на потреби Збройних Сил України грошові кошти в сумі 5000грн.00коп. 
З урахуванням вищезазначених вимог закону та роз`яснень щодо застосування його норм, суд ретельно дослідивши матеріали справи, прийшов до висновку про можливість визнання обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_7 : щире каяття; добровільне відшкодування завданої шкоди (збитку). 
Обставин, які обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_7 , судом не встановлено.
Санкція частини 4 статті 185 КК України передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від п`яти до восьми років.
Процес призначення покарання, а саме врахування усіх факторів, які мають бути взяті до уваги для обрання виду та розміру покарання, слід розцінювати як сукупність етапів, послідовність яких має значення для прийняття обґрунтованого рішення в цій частині.
Первинним етапом повинна бути оцінка ступеня тяжкості злочину, який має значною мірою звузити межі для прийняття конкретного рішення щодо виду і розміру покарання. Наступним етапом вже є врахування обставин, які позитивно або негативно характеризують особу винного, та обставин, які пом`якшують чи обтяжують покарання.
Касаційний кримінальний суд у складі Верховного Суду у постанові від 19 березня 2020 року у справі № 290/932/19 зазначив, що призначення покарання у межах, встановлених у санкції статті Особливої частини КК України, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, означає, що суд має виходити із санкції тієї статті, за якою кваліфіковано вчинений злочин. У санкції такої статті (частини чи пункту статті) визначається один чи кілька основних видів покарання і, як правило, його межі. Всі санкції статей КК України є альтернативними або відносно визначеними. У них передбачено кілька основних, різних за своєю суворістю покарань. Суд, виходячи з принципу справедливості покарання, має застосувати більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин лише тоді, коли менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження нею нових злочинів.
Враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують покарання, суд вважає за необхідне призначити ОСОБА_7 покарання в межах санкції ч.4 ст.185 КК України. 
Абзацами 1, 2 пункту 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» визначено, що при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, мають суворо додержуватися вимоги статті 65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів. Водночас суди мають враховувати й вимоги Кримінально-процесуального кодексу України стосовно призначення покарання.
Частиною шостою статті 368 КПК України встановлено, що обираючи і застосовуючи норму закону України про кримінальну відповідальність до суспільно небезпечних діянь при ухваленні вироку, суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Відповідно до частин п`ятої, шостої статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права; висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються судами при застосуванні таких норм права.
Колегія суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду у своїй постанові від 09 жовтня 2018 року у справі № 756/4830/17-к вказала про те, що визначені у статті 65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.
А дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (зокрема й у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.
За змістом статті 414 КПК України, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК України, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
За приписами статті 75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене частиною третьою статті 127 цього Кодексу, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Вказані положення підлягають застосуванню у взаємозв`язку із приписами статей 50, 65 КК України, за якими особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, що є необхідним і достатнім для її виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.
Системне тлумачення правових норм, визначених у статтях 50, 65 та 75 КК України, дозволяє дійти висновку, що питання призначення кримінального покарання та звільнення від його відбування повинні вирішуватися з урахуванням можливості досягти мети покарання як такої, що включає не тільки кару, а й виправлення засуджених, запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. За приписами статті 75 КК України, рішення про звільнення особи від відбування покарання з випробуванням приймається з урахуванням можливості досягнення цілей покарання.
Для застосування положень статті 75 КК України, суд має належним чином дослідити й оцінити всі обставини, що мають значення для кримінального провадження, та врахувати, що звільнення від відбування покарання з випробуванням застосовується в тому разі, коли є відповідні умови і підстави.
Підставою для звільнення особи від відбування покарання з випробуванням є переконання суду, викладене в мотивованому висновку про можливість її виправлення без відбування покарання. Висновок суду ґрунтується на тих відомостях, які він оцінює на час ухвалення вироку, зокрема, відомостях про вчинений особою злочин, зміст протиправної поведінки. Крім того, важливе значення для вирішення питання про звільнення від відбування покарання з випробуванням мають відомості, що характеризують: особистісні прояви винуватого в головних сферах життєдіяльності; його соціально-демографічні властивості; спосіб життя; соціальні зв`язки; наявність джерел правомірного отримання доходів для забезпечення власних потреб та осіб, які перебувають на його утриманні; наскільки його ціннісні орієнтири збігаються із загальнопоширеними в суспільстві нормами моралі; соціально-психологічну характеристику винуватого тощо.
При цьому в аспекті застосування положень статті 75 КК України, законодавець підкреслює важливість досягнення такої цілі покарання, як виправлення засудженої особи, прямо вказавши, що звільнення з випробуванням застосовується, якщо суд дійде висновку про можливість її виправлення без відбування покарання, де суд має врахувати не тільки тяжкість злочину, особу винного, а й інші обставини справи.
В аспекті досягнення мети покарання виправлення є таким впливом покарання на свідомість особи, яка вчинила кримінальне правопорушення, за допомогою якого усуваються ті її негативні риси, які призвели до вчинення кримінального правопорушення, що виявляється, зокрема, у внесенні коректив у її соціально-психологічні характеристики, нейтралізації негативних криміногенних настанов, вихованні законослухняності та поваги до положень закону, в тому числі і кримінального.
Досягнення мети виправлення означає, що в особистості засудженого в результаті застосування до нього покарання відбулися такі зміни, які фактично унеможливлюють вчинення ним нового кримінального правопорушення з огляду на зміни його ціннісних орієнтирів, що неможливо без усвідомлення і засудження вчиненої суспільно небезпечної дії та своєї винуватості.
З урахуванням наведеного, враховуючи характер та ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення; особи обвинуваченого ОСОБА_7 та способу його життя, беручи до уваги наявність декількох обставин, які пом`якшують його покарання, суд прийшов до висновку, що вищезазначені судом обставини у їх сукупності не свідчать про ОСОБА_7 , як про особу, яка схильна до продовження злочинної діяльності, та не свідчать про неможливість звільнення його від покарання з випробуванням.
Судом також враховано, що судимість є правовим станом особи, який виникає у зв`язку з її засудженням до кримінального покарання і за зазначених у законі умов тягне настання для неї певних негативних наслідків. Правильне застосування правових норм про судимість, її погашення чи зняття має важливе значення для вирішення кримінальних справ у разі вчинення особою нового злочину.
Судимість має строковий характер. Закон визначає, коли вона виникає (з дня набрання законної сили обвинувальним вироком), та встановлює підстави її припинення. Такими підставами є погашення судимості та її зняття. Як погашення, так і зняття судимості пов`язані зі спливом певних термінів, протягом яких особа повинна перетерпіти негативні наслідки та своєю поведінкою довести остаточне виправлення.
Припинення судимості анулює всі кримінально-правові та загальноправові наслідки засудження та призначення покарання. Особа, судимість якої погашена або знята, вважається такою, яка раніше злочину не вчиняла, покарання не відбувала. Вона не зобов`язана будь-де вказувати про вчинення нею в минулому злочину та призначення за нього покарання, не повинна відчувати жодних негативних наслідків колишньої судимості. Врахування погашеної чи знятої судимості при вирішенні будь-яких питань, у т.ч. і при характеристиці особи, суперечить самій суті інституту припинення судимості і є неприпустимим.
З матеріалів даного кримінального провадження вбачається, що обвинувачений ОСОБА_7 є особою, яка відповідно до ст.89 КК України не має судимості, а тому до нього може бути застосований інститут звільнення від відбування покарання з випробуванням.
При цьому, в даному конкретному випадку, посилання на попередні судимості ОСОБА_7 , є неприпустимими.
Аналогічна позиція викладена Верховним Судом у постановах від 09.12.2025 року у справі № 761/38563/23 (номер провадження 51-2027км25); від 14.12.2023 року у справі № 331/2771/22 (номер провадження 51-3664км23); від 27.09.2018 року у справі №647/1831/15-к (провадження номер 51-336км17).
За наведених обставин, суд приходить до висновку про можливість виправлення ОСОБА_7 без відбування покарання, а тому приймає рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням, із іспитовим строком на 3 (три) роки, та покладенням обов`язків, передбачених п.п.1, 2 ч.1, п.п.2, 4 ч.3 ст.76 КК України.
При визначенні даного покарання, судом враховано, що одним з проявів верховенства права є положення про те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. Справедливість - одна з основних засад права і є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. 
Конституційний Суд України у рішенні від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004 зазначив, що окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права - є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та межі покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного (абзац п`ятий підпункту 4.1 пункту 4 мотивувальної частини рішення).
Такий висновок узгоджується і з практикою Європейського суду з прав людини, який зазначив, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним (рішення у справі «Скоппола проти Італії» від 17 вересня 2009 року, заява №10249/03) (рішення Конституційного Суду від 26 січня 2011 року № 1-рп/2011).
З урахуванням вищенаведеного, визначене даним вироком покарання, відповідає принципам справедливості.
Відповідно до частини 9 статті 100 КПК України, питання про долю речових доказів і документів, які були надані суду, вирішується судом під час ухвалення судового рішення, яким закінчується кримінальне провадження. Такі докази і документи повинні зберігатися до набрання рішенням законної сили.
Як вбачається з матеріалів даного кримінального провадження, в ході проведення досудового розслідування були виявлені та вилучені 5 (п`ять) пластикових каністр, об`ємом 20 літрів кожна, які відповідно до постанови слідчого СВ відділення поліції № 1 Хмільницького РВП ГУНП у Вінницькій області лейтенанта поліції ОСОБА_15 від 23.01.2026 року, визнані речовими доказами та які передані на зберігання до кімнати зберігання речових доказів відділення поліції № 1 Хмільницького РВП ГУНП у Вінницькій області (квитанція про отримання на зберігання речових доказів № 3026024028667149 від 24.01.2026 року).
Згідно з частиною 9 статті 100 КПК України, питання про спеціальну конфіскацію та долю речових доказів і документів, які були надані суду, вирішується судом під час ухвалення судового рішення, яким закінчується кримінальне провадження. Відповідно до пункту 1 вказаної норми гроші, цінності та інше майно, які підшукані, виготовлені, пристосовані або використані як засоби чи знаряддя вчинення кримінального правопорушення та/або зберегли на собі його сліди, конфіскуються, крім випадків, коли власник (законний володілець) не знав і не міг знати про їх незаконне використання. У такому разі зазначені гроші, цінності та інше майно повертаються власнику (законному володільцю).
У відповідності з вимогами частини 10 статті 100 КПК України, під час вирішення питання щодо спеціальної конфіскації насамперед має бути вирішене питання про повернення грошей, цінностей та іншого майна власнику (законному володільцю) та/або про відшкодування шкоди, завданої кримінальним правопорушенням. Застосування спеціальної конфіскації здійснюється тільки після доведення в судовому порядку стороною обвинувачення, що власник (законний володілець) грошей, цінностей та іншого майна знав про їх незаконне походження та/або використання.
Згідно з вимогами статті 374 КПК України, у резолютивній частині вироку, у разі визнання особи винуватою, крім іншого, суд має зазначити рішення щодо речових доказів і документів та спеціальної конфіскації.
Відповідно до частини 1 статті 96-1 КК України, спеціальна конфіскація полягає у примусовому безоплатному вилученні за рішенням суду у власність держави грошей, цінностей та іншого майна у випадках, визначених цим Кодексом.
Згідно з пунктом 4 частини 1 статті 96-2 КК України, спеціальна конфіскація застосовується у разі, якщо гроші, цінності та інше майно були підшукані, виготовлені, пристосовані або використані як засоби чи знаряддя вчинення злочину, крім тих, що повертаються власнику (законному володільцю), який не знав і не міг знати про їх незаконне використання.
Таким чином, з огляду на вказані законодавчі норми спеціальна конфіскація може бути застосована до майна обвинуваченого чи у передбачених КК України у випадках - до майна іншої особи, яке використовувалося як знаряддя вчинення злочину, лише у випадках, якщо власник знав про їх незаконне використання.
З матеріалів кримінального провадження встановлено, що 5 (п`ять) пластикових каністр, об`ємом 20 літрів кожна, безпосередньо використовувались обвинуваченим ОСОБА_7 в якості засобів для вчинення кримінального правопорушення.
За наведених обставин, суд вважає за необхідне при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_7 за ч.4 ст.185 КК України, застосувати конфіскацію засобів для вчинення кримінального правопорушення – 5 (п`яти) пластикових каністр, об`ємом 20 літрів кожна.
Щодо інших речових доказів, які вилучені в ході розслідування кримінального провадження, а саме паливна картка АЗС «Окко» № 7825390000845628, та дизельне паливо, загальною кількістю 100 літрів, які відповідно до постанови слідчого СВ відділення поліції № 1 Хмільницького РВП ГУНП у Вінницькій області лейтенанта поліції ОСОБА_15 від 23.01.2026 року (квитанція про отримання на зберігання речових доказів №3026024028667149 від 24.01.2026 року), та постанови слідчого СВ відділення поліції № 1 Хмільницького РВП ГУНП у Вінницькій області старшого лейтенанта поліції ОСОБА_16 від 23.01.2026 року (квитанція про отримання на зберігання речових доказів № 3026023791882759 від 23.01.2026 року), перебувають на зберіганні у кімнаті зберігання речових доказів відділення поліції № 1 Хмільницького РВП ГУНП у Вінницькій області, то їх після набуття вироком законної сили, необхідно повернути власнику (законному володільцю).
Згідно частини 4 статті 174 КПК України, суд одночасно з ухваленням судового рішення, яким закінчується судовий розгляд, вирішує питання про скасування арешту майна. 
Як вбачається з матеріалів даного кримінального провадження, на вилучене в ході досудового розслідування кримінального провадження майно, а саме на паливну картку АЗС «Окко» № 7825390000845628; п`ять пластикових каністр об`ємом 20 літрів кожна із вмістом дизельного палива, загальною кількістю 100 літрів, на підставі ухвали слідчого судді Калинівського районного суду Вінницької області ОСОБА_17 від 27.01.2026 року у справі № 132/4228/25 (номер провадження 1-кс/132/75/26), накладено арешт. 
З урахуванням вимог процесуального закону, та беручи до уваги, що в застосуванні цього заходу забезпечення кримінального провадження відпала потреба, суд вважає за необхідне скасувати арешт, накладений ухвалою слідчого судді Калинівського районного суду Вінницької області ОСОБА_17 від 27.01.2026 року у справі № 132/4228/25 (номер провадження 1-кс/132/75/26). 
Відповідно до частини 4 статті 374 КПК України, у резолютивній частині вироку зазначається рішення про відшкодування процесуальних витрат.
За частиною 2 статті 124 КПК України та роз`яснень пункту 11 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 07.07.1995 року «Про відшкодування витрат на стаціонарне лікування особи, яка потерпіла від злочину та судових витрат», у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експерта. 
Витрати на залучення експерта згідно висновку експерта від 02.02.2026 року №145/26-21 у розмірі 2544грн.48коп., підлягають стягненню з ОСОБА_7 на користь держави.
Заходи забезпечення кримінального провадження (запобіжні заходи) не застосовувалися. 
Цивільний позов потерпілою особою не заявлявся.
Відповідно до частин 1, 2 статті 374 КПК України, вирок суду складається зокрема зі вступної частини, у якій зазначаються дата та місце його ухвалення.
Згідно роз`яснень викладених в узагальнені Верховного Суду України від 01.08.2004 року «Про якість складання й оформлення судових рішень у кримінальних справах та справах про адміністративні правопорушення», суди повинні керуватися положенням про те, що датою постановлення вироку є день його підписання складом суду, незалежно від тривалості часу, протягом якого відбувалася нарада суддів, а місцем його постановлення – місто чи інший населений пункт, де це фактично мало місце.
Оскільки днем підписання вироку є 20 квітня 2026 року, то датою його постановлення є саме цей день.
Згідно вимог частини 15 статті 615 КПК України, в умовах дії воєнного стану після складання та підписання повного тексту вироку суд має право обмежитись проголошенням його резолютивної частини з обов`язковим врученням учасникам судового провадження повного тексту вироку в день його проголошення.
Керуючись ст.ст. 349, 368, 370, 374 КПК України, суд, -

УХВАЛИВ:
ОСОБА_3 визнати винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.185 КК України та призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років.
На підставі ст.75 КК України, звільнити засудженого ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання з випробуванням, із іспитовим строком на 3 (три) роки. 
Відповідно до п.п.1, 2 ч.1, п.п.2, 4 ч.3 ст.76 КК України, покласти обов`язки на ОСОБА_7 періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації; виконати заходи, передбачені пробаційною програмою.
Іспитовий строк обчислювати з моменту проголошення вироку суду, тобто з 20 квітня 2026 року.
Речові докази, вилучені в ході розслідування кримінального провадження, а саме паливну картку АЗС «Окко» № 7825390000845628; дизельне паливо, загальною кількістю 100 літрів, які відповідно до постанови слідчого СВ відділення поліції № 1 Хмільницького РВП ГУНП у Вінницькій області лейтенанта поліції ОСОБА_15 від 23.01.2026 року (квитанція про отримання на зберігання речових доказів № 3026024028667149 від 24.01.2026 року), та постанови слідчого СВ відділення поліції № 1 Хмільницького РВП ГУНП у Вінницькій області старшого лейтенанта поліції ОСОБА_16 від 23.01.2026 року (квитанція про отримання на зберігання речових доказів № 3026023791882759 від 23.01.2026 року), перебувають на зберіганні в кімнаті зберігання речових доказів відділення поліції № 1 Хмільницького РВП ГУНП у Вінницькій області, після набуття вироком законної сили, повернути власнику (законному володільцю).
В порядку частини 9 статті 100 КПК України, статей 96-1, 96-2 КК України, застосувати спеціальну конфіскацію та конфіскувати у власність держави вилучені в ході розслідування кримінального провадження 5 (п`ять) пластикових каністр, об`ємом 20 літрів кожна.
Арешт, накладений ухвалою слідчого судді Калинівського районного суду Вінницької області ОСОБА_17 від 27.01.2026 року у справі № 132/4228/25 (номер провадження 1-кс/132/75/26) – скасувати.
Стягнути з ОСОБА_7 на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експерта згідно висновку експерта від 02.02.2026 року № 145/26-21 у розмірі 2544грн.48коп.
Вирок може бути оскаржений до Вінницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
З підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювались під час розгляду і дослідження яких було визначено судом недоцільним відповідно до положень ч.3 ст.349 КПК України, вирок суду першої інстанції не може бути оскаржений в апеляційному порядку.
Роз`яснити засудженому, що він має право подати та/або заявити клопотання про помилування, про ознайомлення із журналом судового засідання і подати на нього письмові зауваження. 
Копію цього вироку негайно після його проголошення вручити під розписку засудженому та прокурору.

Суддя