Справа № 201/7485/24
Провадження 2/201/2508/2026
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 квітня 2026 року        м. Дніпро

Соборний районний суд міста Дніпра в складі:
головуючого - судді Покопцевої Д.О.,
секретаря – Тоцької Л.В., 
за участі адвокатів – Теліус Д.В., Топчийова Є.В., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення боргу, зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору удаваним, треті особи - ОСОБА_3 , Товариство з обмеженою відповідальністю «ГІР ПРО», приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Бунякіна Олена Валентинівна, 

ВСТАНОВИВ:

Позивач зазначив, що 11.08.2023р. уклав з відповідачем ОСОБА_2 за згоди його дружини ОСОБА_3 договір позики грошових коштів, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бунякіною О.В.
Відповідно до умов цього договору, позивач як позикодавець передав у власність позичальнику ОСОБА_2 за згоди його дружини ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 15 000 доларів США, а позичальник зобов`язався повернути йому таку ж суму грошових коштів без сплати винагороди за їх використання.
Порядок повернення грошових коштів визначений п.4 вказаного договору, шляхом сплати частинами, по 1 000 доларів США кожного першого числа місяця, починаючи з 01.01.2024р. по 01.03.2025р. включно.
Відповідач ОСОБА_2 свого обов`язку з повернення грошей не виконував, через що позивач направив йому вимогу про дострокове – до 10.06.2024р. - повернення позики, яка залишилась без виконання. 
На підставі викладеного просить стягнути з відповідачів солідарно суму позики в розмірі 15 000 доларів США, та 40 623,55 грн штрафних санкцій, що складається з 10 553грн 28коп - 3 % річних за період з 01.01.2024 по 06.06.2024р.р., та 30 070грн 27коп процентів у виді подвійної облікової ставки НБУ за період з 01.01.2024 по 06.06.2024р., вирішити питання судових витрат. 
В судовому засіданні представник позивача позов підтримала, просила задовольнити, у задоволенні зустрічного відмовити за недоведеністю, подала відзив (а.с.118-122). 
Представник відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 – адвокат Топчийов Є.В. (згідно ордеру від 05.02.2024р., а.с.82, згідно ордеру від 11.09.2024р. (а.с.65), подав зустрічний позов (а.с.67-69) про визнання договору позики грошових коштів від 11.08.2023р. удаваним, мотивуючи тим, що грошових коштів від позивача відповідач ОСОБА_2 не отримував, а цей договір був направлений на приховання інших існуючих договорів купівлі-продажу частки в статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю «Нью Технолоджи 23» (після перейменування Товариство з обмеженою відповідальністю «ГІР ПРО»). 
ОСОБА_2 стверджує, що виникнення правових відносин в сфері укладання договору позики від 11.08.2023р. є приховання дійсності укладення інших договорів купівлі-продажу часток в статутному капіталі підприємства., договору купівлі-продажу, яких було зроблено в цей же день і у того ж самого нотаріуса. Ця вимога при укладанні договору позики була озвучена самим позивачем по справі. В дійсності ОСОБА_2 , як і інші особи, мали також частку в статутному капіталі підприємства. Позивач через погіршення фінансової діяльності підприємства захотів вийти зі складу учасників, забравши свою частку, але грошей у підприємства не було. Тому ОСОБА_1 і запропонував зробити договори купівлі-продажу його часток між іншими учасниками товариства, одним з яких був ОСОБА_2 , при цьому змінивши розмір вартості його часток у формальну суму (1000 грн.), в подальшому укладені договору позики. Від купівлі-продажу часток частина суми, яка не передбачена Договором купівлі-продажи, була передана, як до їх укладення, так і на протязі 3 місяців. Інші співвласники Товариства, у тому числі і ОСОБА_2 , після укладення договору купівлі-продажу були впевнені, що розрахувалися в повному обсязі з ОСОБА_1 , а тому вважали, що договір позики - це формальний документ, який приховав справжню мету цього документа, який був запропонований ОСОБА_1 - приховання сплати податків при укладенні договорів купівлі-продажу часток. На теперішній час є інші судові справи про стягнення за договором позики від 11.08.2023 року, у того ж нотаріуса. ОСОБА_2 не володіє достовірністю інших договорів позик, укладеними з іншими учасниками товариства, так як не є стороною тих договорів. 
Враховуючи, що при укладенні договору позики від 11.08.2023р., як удаваного правочину волевиявлення учасників правочину (як зовнішній прояв волі) не відповідає їх внутрішній волі, тому наступають юридичні факти, з яким закон пов?язує певні правові наслідки, а саме: укладення між позивачем за первісним позовом та відповідачем за первісним позовом договору купівлі-продажу частки у статутному капіталі, оформленого актом приймання-передачі частки у статутному капіталі ТОВ «Нью Технолоджі 23» від 11.08.2023р., тобто засвідченого нотаріусом в той же день, що і в день укладення договору позики між тими ж сторонами.
На підставі викладеного просить визнати договір позики від 11.08.2023р., укладеним між позивачем та відповідачем ОСОБА_2 удаваним, вирішити питання судових витрат. 
Заперечення проти первісного позову зводяться до доводів зустрічного. Також в судовому засіданні представник відповідачів вказав, що позивач звернувся із позовом передчасно, до настання кінцевої дати повернення позики. 
Товариство з обмеженою відповідальністю «ГІР ПРО» в судові засідання свого представника не направило, правом подання пояснень не скористалося, про час та місце розгляду справи сповіщено належним чином шляхом отримання повістки в електронний кабінет в підсистемі «Електронний суд».
Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Бунякіна Олена Валентинівна в судові засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена рекомендованою поштою з повідомленням, судові повітки отримала, правом подання пояснень не скористалася. 
Суд, вислухавши учасників справи, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. 
11.08.2023р. приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу ОСОБА_4 за № 1025 був посвідчений договір позики грошових коштів, укладений між позивачем Онопою як позикодавцем та відповідачем ОСОБА_2 як позичальником (а.с.13). 
Позикодавець передає позичальнику в борг 15 000 доларів США, а позичальник одержує у позикодавця 15 000 доларів США. Підписання обома сторонами вказаного договору свідчить про фактичну передачу грошових коштів від позикодавця позичальнику. Позичальник підписом під цим договором підтверджує факт отримання від позикодавця в борг грошових коштів в розмірі 15 000 доларів США (п.1 договору). 
Позичальник зобов`язується повернути таку ж суму грошових коштів, а саме 15 000 доларів США. Сплата винагород за користування грошовими коштами не передбачена (п.2 договору). 
Строк повернення позики – 01.03.2025р. (п.3 договору). 
Порядок повернення позики встановлено графіком (п.4 договору).
Повернення позиченої суми грошей повинно відбуватися згідно встановленого графіку платежів. Виконання зобов`язання за договором має здійснюватися готівкою у тій самій валюті, що й отримувалась у позику, шляхом вручення грошей особисто позикодавцеві якщо інше не буде додатково визначено (погоджено) письмовим розпорядженням позикодавця (п.5 договору). 
Відповідно до ч.2 ст.1050 ЦК України, якщо договором встановлено обов`язок позичальника повернути позику частинами з розстроченням то в разі повернення прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики що залишилася та сплати процентів належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу (п.8 договору). 
Позикодавець перебуває у шлюбі. Грошові кошти, які передаються в борг, є спільною сумісною власністю подружжя дружиною позикодавця ОСОБА_5 надано згоду на передачу коштів в борг та на укладення цього договору (п.11 договору). 
Позичальник перебуває у шлюбі. Дружиною позичальника ОСОБА_3 надано згоду на отримання коштів в борг та на укладення цього договору (п.12 договору). 
Цей договір є укладеним з моменту передання грошей та діє до повного виконання позичальником його обов`язку по поверненню боргу. Підписом під цим договором сторони підтверджують реальність цього договору, позичальник підтверджує факт отримання коштів у борг (п.14 договору). 
03.06.2024р. позивач направив відповідачу ОСОБА_2 письмову вимогу про дострокове повернення позики в строк до 10.06.2024р. (а.с.14-15).
11.08.2023р. між позивачем та відповідачем ОСОБА_2 складено акт приймання -передачі частки у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю «Нью Технолоджі 23» (далі – товариство) ЄДРПОУ 43849871 (а.с.79). 
У зв`язку з підписанням договору купівлі-продажу частки у статутному капіталі товариства з обмеженою відповідальністю «Нью Технолоджі 23» від 11.08.2023р., продавець передав у власність покупцю належну продавцю частку статутному капіталі товариства, а покупець прийняв зазначено частку (п.1.1 договору). 
Розмір частки, яка передається за цим актом приймання передачі, становить 1 000грн, що складає 10% відсотків статутного капіталу товариства (п.1.2). 
Вартість частки в статутному капіталі товариства, яка передається за цим актом приймання-передачі, становить 1 000грн (п.1.3). 
Сторони повідомляють, що оплата вартості частки, зазначеної в пункті 1.3 цього акту, здійснюється відповідно до умов договору купівлі-продажу частки у статутному капіталі товариства від 11.08.2023р. (п.1.4). 

Мотиви, з яких виходить суд при розгляді цієї справи та застосовані ним норми права

Стосовно визнання договору позики грошових коштів удаваним
За загальним правилом ст.ст. 15, 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених ч. 1 ст. 16 ЦК України, або іншим способом, що встановлений договором або законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Частиною другою статті 509 ЦК України визначено, що зобов`язання виникають із підстав, встановлених ст. 11 ЦК України.
Відповідно до ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі, інші юридичні факти.
Згідно з ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Статтею 598 ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.
Згідно з вимогами ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
При цьому, суд бере до уваги, що відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 2-383/2010 (провадження № 14-308цс18), ст. 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.
З урахуванням принципу тлумачення favor contractus (тлумачення договору на користь дійсності) сумніви щодо дійсності, чинності та виконуваності договору (правочину) повинні тлумачитися судом на користь його дійсності, чинності та виконуваності (див. постанову Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 10.03.2021 у справі № 607/11746/17 (провадження № 61-18730св20).
У ст. 629 ЦК України закріплено один із принципів, на якому базується цивільне право, - обов`язковість договору.
Як вказано у постанові об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 23.01.2019 у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18) тлумачення статті 629 ЦК України свідчить, що в ній закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду).
Разом з тим, зміст правочину, в першу чергу, має відповідати вимогам актів цивільного законодавства, перелічених в ст. 4 ЦК України. Під вимогами, яким не повинен суперечити правочин, мають розумітися ті правила, що містяться в імперативних приватно-правових нормах (див. постанову Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 18.05.2022 у справі № 613/1436/17, провадження № 61-17583св20).
Згідно з ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
За змістом ч.ч. 1, 2 ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.
На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Якщо договір позики укладений у письмовій формі, то факт передання грошових коштів може бути спростований у разі оспорення договору позики (див. постанову Верховного Суду від 05.10.2022 у справі № 463/9914/20).
Відповідно до положень статті 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини (див. постанову Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 07.08.2024 у справі № 369/15888/21, провадження № 61-15027св23).
Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені в ст. 203 ЦК України, зокрема, відповідно до частини п`ятої цієї статті правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Кожна сторона при укладенні правочину має поводити себе добросовісно, обачливо і розумно, об`єктивно оцінювати ситуацію. Суд має враховувати стандарт поведінки розумного учасника обороту, який наділений схожими характеристиками зі стороною, яку ввели в оману (див. постанову Верховного Суду від 21.08.2024 у справі № 910/10905/21).
Якщо сторонами вчинено правочин для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, він є удаваним (ст. 235 ЦК України).
У разі встановлення, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.
За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.
Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі ст. 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин.
Відповідно до ч. 1 ст. 202, ч. 3 ст. 203 ЦК України головною умовою правомірності правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, тому основним юридичним фактом, який суд повинен установити, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору, а також з`ясувати питання про те, чи не укладено цей правочин з метою приховати інший та який саме.
Заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, позивач має довести: а) факт укладання правочину, що на його думку є удаваним; б) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж приховати інший правочин; в) настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином.
Такі висновки застосування норм матеріального права викладено у постановах Верховного Суду України від 14.11.2012 у справі № 6-133цс12, від 07.09.2016 у справі № 6-1026цс16, які у подальшому підтримані у постановах Верховного Суду від 07.11.2018 у справі № 742/1913/15-ц (провадження № 61-13992св18), від 21.08.2019 у справі № 303/292/17 (провадження № 61-12404св18), від 30.03.2020 у справі № 524/3188/17 (провадження № 61-822св20) та Об`єднаною палатою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постанові від 14.02.2022 у справі № 346/2238/15-ц (провадження № 61-14680сво20).
Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див. постанову Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 25.01.2023 у справі № 378/962/19, провадження № 61-5893св21).
В контексті зазначеного, у справі, що є предметом розгляду, відповідачем ОСОБА_6 не надано належних та допустимих доказів того, що договір позики є удаваним правочином. 
Слід врахувати, що фактично його доводи стосовно удаваності правочину зводяться до того, що за договором позики грошових коштів відповідач ОСОБА_6 не отримував, але доказів цього суду не подано. 
Суд також враховує висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.09.2020р. у справі № 916/667/18 (провадження № 12-145гс19). Досліджуючи питання змісту умов договору про передачу грошових коштів та правової природи подібного за змістом пункту договору, Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що пункт спірного договору в тій його частині, у якій він містить відомості про отримання покупцями грошей до підписання договору, суму цих грошових коштів та пропорції, у якій вони отримані кожним з продавців, є розпискою (пункт 7.28). Під розпискою на практиці, як правило, розуміється письмовий документ, який містить відомості про певні обставини, наприклад про отримання однією особою від іншої грошей, іншого майна тощо. Розписка у такому значенні є письмовим доказом (пункт 7.26). У пункті 7.36 постанови Велика Палата Верховного Суду зазначила, що включення в договір положення про одержання однією стороною від іншої грошових коштів, у тому числі до підписання договору, є звичайною діловою практикою, зокрема, при укладенні договорів фізичними особами, і така практика не суперечила закону в правовідносинах, щодо яких виник спір. Відповідно до ч.3 ст. 631 ЦК України сторони можуть встановити, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення. З урахуванням установлених у справі обставин та змісту умов договору про отримання позичальником суми позики, Верховний Суд дійшов висновку, що сторони договору на власний розсуд визначили його умови, у яких підтвердили факт передачі суми позики від позикодавця позичальнику. Підписуючи договір позики, позичальник погодився з умовами договору, у тому числі щодо суми позики та факту передачі грошових коштів за цим договором до його підписання. 
Згідно п.14 договору позики грошових коштів, підписом під цим договором сторони підтверджують реальність цього договору, позичальник підтверджує факт отримання коштів у борг.
Основною засадою (принципом) цивільного судочинства є, зокрема, змагальність сторін та диспозитивність (п.п. 4 та 5 ч. 3 ст. 2 ЦПК України).
За змістом ч.ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
У цивільному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони у справі (учасники спірних правовідносин), та позбавляє можливості ініціювати судове провадження. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача. Отже, кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів (див. постанову Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 13.03.2024 у справі № 725/3821/23, провадження № 61-15366св23).

Стосовно стягнення суми позики 
Згідно з абзацом першим частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. 
Як зазначено у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 19.04.2023 у справі № 755/7216/21 (провадження № 61-1307св23):
«Законодавець визначив, що розписка позичальника може бути доказом укладення договору позики та його умов.
За своєю суттю договір чи розписка про отримання у позику грошових коштів є документами, якими підтверджується як умови домовленості сторін та зміст зобов`язань, так і засвідчується отримання позичальником від позикодавця погодженої сторонами грошової суми.
Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.
Схожі за змістом правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18).
У разі пред`явлення позову про стягнення боргу за позикою кредитор повинен підтвердити своє право вимагати від боржника виконання боргового зобов`язання. Для цього з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умови.
Подібні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 18.09.2013р. у справі № 6-63цс13, від 02.07.2014р. у справі № 6-79цс14 та від 13.12.2017р. у справі № 6-996цс17, Верховного Суду від 25.03.2020р. у справі № 569/1646/14-ц (провадження № 61-5020св18), від 14.04.2020р. у справі № 628/3909/15 (провадження № 61-42915св18) та від 21.07.2021р. у справі № 758/2418/17 (провадження № 61-9694св20).
Факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця.
Наявність оригіналу боргової розписки у позивача (кредитора) свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане.
Схожі правові висновки викладено у постановах Верховного Суду України від 18.09.2013р. у справі № 6-63цс13; від 02.07.2014р. у справі № 6-79цс14».
Тлумачення абз.1 ч.1 ст.1046, абз.1 ч.1 ст. 1049 ЦК України дозволяє стверджувати, що законодавцем не забороняється стягнення боргу за договором позики в іноземній валюті. Більше того, цивільним законодавством покладається обов`язок на позичальника повернути те, що він отримав на підставі договору позики. Це підтверджується використанням таких формулювань: «зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості» (абзац 1 частини першої статті 1046 ЦК України); «позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем)» (абзац 1 частини першої статті 1049 ЦК України) (Постанова КЦС ВС від 31.01.2024 № 753/14634/22 (61-14332св23). 
Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок (частина третя статті 1049 ЦК України).
При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового (ч. 2 ст. 65 СК України).
Відповідно до ч.4 ст. 65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.
За таких обставин за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору — інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя.
Отже, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя.
Велика Палата Верховного Суду відповідно до постанови від 30.06.2020р. у справі 638/18231/15-ц вважає слушними доводи Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду в ухвалі від 13 листопада 2019 року щодо змісту ст. 541 ЦК України, який свідчить про те, що солідарне зобов`язання виникає лише у випадках, встановлених договором або законом. Тобто солідарні зобов`язання виникають лише у випадках, передбачених договором чи актом чинного законодавства (див. наприклад постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 243/10982/15-ц (провадження № 14-81 цс 18), від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц (провадження № 14-178 цс 18), від 12 вересня 2018 року у справі № 569/96/17 (провадження № 14-386 цс 18), від 23 січня 2019 року у справі № 712/21651/12) (провадження № 14-526 цс 18)).
Водночас Велика Палата Верховного Суду зауважила, що одним із завдань суду, а Верховного Суду зокрема, є тлумачення чинного законодавства, усунення недоліків законодавчої техніки та нормативних прогалин.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Тлумачачи закон під час його застосування до конкретних правовідносин, суд повинен керуватися як завданням судочинства, так і загальними засадами цивільного законодавства, серед яких, зокрема, визначені справедливість, добросовісність та розумність.
Відповідно до ч. 2 ст. 73 СК України стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом встановлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї і те, що було одержане за договором, використано на її потреби.
Отже, за спільними зобов`язаннями подружжя останнє відповідає усім своїм майном.
Таким чином, правовий режим спільної сумісної власності подружжя, винятки з якого прямо встановлені законом, передбачає нероздільність зобов`язань подружжя, що за своїм змістом свідчить саме про солідарний характер таких зобов`язань, незважаючи на відсутність в законі прямої вказівки на солідарну відповідальність подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї.
Отже, усуваючи наведений законодавчий недолік, Велика Палата Верховного Суду погодилась з відповідним висновком Верховного Суду України, викладеним у постановах від 27.04.2016р. у справі № 537/6639/13-ц (провадження № 6-486 цс16) та від 14.09.2016р. у справі № 334/5907/14-ц (провадження № 6-539 цс16), про солідарний характер відповідальності подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї, якщо інше не передбачене такими правочинами.
Відповідно до ст. 520 ЦК України боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом.
Таким чином, переведення частини боргу з одного з подружжя на іншого не може відбуватися автоматично і без згоди кредитора
Тлумачення ч.4 ст. 65 СК України вказує на те, що той з подружжя, хто не брав безпосередньо участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником), за наявності двох умов: 1) договір укладений другим із подружжя в інтересах сім`ї; 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Лише поєднання вказаних умов дає підстави кваліфікувати другого з подружжя як зобов`язану особу (боржника).
Аналогічних правових висновків дійшов Верховний Суд України в постанові від 19.06.2013р. у справі № 6-55цс13, та Верховний Суд у постановах від 25.09.2019р. у справі № 569/2255/17 від 04.12.2019р. у справі № 235/5555/16-ц, від 12.02.2020р. у справі № 2-2093/10, у справі № 369/1229/20 від 31.01.2023р. 
У цій справі встановлено, що відповідачка ОСОБА_3 надала згоду своєму чоловікові – відповідачу ОСОБА_6 – на отримання грошей у борг та на укладення договору позики грошових коштів (п.12 договору). 
Але в матеріалах справи відсутні докази того, що отримані у власність ОСОБА_6 гроші з договором позики в сумі 15 000 доларів США використані на потреби сім`ї, а відтак суд вимоги про солідарне стягнення з відповідачів суми позики задовольняє частково, і стягує цю суму з відповідача ОСОБА_6 . 

Стосовно стягнення процентів у виді подвійної облікової ставки НБУ
Позивачем заявлені вимоги про стягнення процентів у виді подвійної облікової ставки НБУ за період з 01.01.2024 по 06.06.2024р. в сумі 30 070грн 27коп відповідно до п. 8 договору позики грошових коштів. 
За користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами або законом про банки і банківську діяльність (ч. 1 ст. 536 в редакції Закону № 1587-IX від 30.06.2021).
Відповідно до ч. 2 ст. 536 ЦК України розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.
Так, за змістом ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Договір позики вважається безпроцентним, якщо: 1) він укладений між фізичними особами на суму, яка не перевищує п`ятдесятикратного розміру неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, і не пов`язаний із здійсненням підприємницької діяльності хоча б однією із сторін; 2) позичальникові передані речі, визначені родовими ознаками. (ч. 2 ст. 1048 ЦК України).
Тобто позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики на рівні облікової ставки Національного банку України лише у тому разі, якщо договір позики не передбачає інших умов (висновок, сформульований у постанові Верховного Суду України від 02.07.2014 у справі № 6-79цс14).
У випадку отримання позики в іноземній валюті без обумовленої сторонами у ньому умови такої складової грошового зобов`язання як розмір і порядок сплати процентів від суми позики, положення частини першої ст. 1048 ЦК України не можуть бути застосовані, з огляду на відсутність передбаченого ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором механізму (формули) їх застосування та нарахування. Конвертація суми позики в іноземній валюті для визначення розміру процентів на рівні облікової ставки НБУ в національну валюту України - гривню буде суперечити ч.ч. 1, 3 ст. 1049 ЦК України щодо обов`язку позичальника. Чинне законодавство не передбачає встановлення НБУ облікової ставки для іноземної валюти (див. постанову Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 24.10.2024 у справі № 752/8103/13-ц, провадження № 61-6892св23).

Стосовно стягнення 3% річних 
Позивачем заявлено до стягнення 3 % річних за період з 01.01.2024 по 06.06.2024р.р в сумі 10 553грн 28коп. 
Згідно договору позики грошових коштів, строк повернення позики – 01.03.2025р, повернення відбувається рівними частинами, по 1 000 доларів США, починаючи з 01.01.2024 по 01.03.2025р., першого числа кожного місяця (див. п. 4 договору). 
Направленою 03.06.2024р. вимогою позивач наблизив строк виконання зобов`язання до 10.06.2024р. 
Припис абз.2 ч.1 ст.1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами договору строку надання позики (тобто за період правомірного користування нею). Після спливу такого строку чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України право позикодавця нараховувати проценти за позикою припиняється. Права та інтереси позикодавця в охоронних правовідносинах (тобто за період прострочення виконання грошового зобов`язання) забезпечує ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12 /пункти 53-54, 90-91/).
Але позивач просить стягнути 3% річних за період строку дії договору. 
У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 р. у справі №910/1238/17 касаційний суд, формуючи практику, дійшов такого висновку: 
«проценти за користування кредитом – проценти, які нараховуються в межах строку кредиту (позики), визначені у договорі. Такі проценти розуміються як проценти за правомірне користування чужими грошовими коштами, розмір яких визначається договором або законом, які сплачує позичальник. Порядок їх виплати врегульований ч. 1 ст. 1048 ЦК України.
проценти за неправомірне користування чужими грошовими коштами – проценти, які нараховуються внаслідок прострочення боржником виконання грошового зобов`язання, порядок виплати якого врегульований ч. 2 ст. 625 ЦК України, у зв`язку з чим такі проценти можуть бути стягнуті після спливу визначеного кредитним договором строку кредитування».
Після закінчення строку дії кредитного договору або у разі пред`явлення банком вимоги про дострокове повернення грошових коштів змінюється правова природа зобов`язання. У такому випадку нарахування штрафних санкцій можливе не на підставі умов договору, а на підставі ст. 625 ЦК України (3% річних). 
Велика Палата Верховного Суду дійшла до вказаного висновку з тих мотивів, що поведінка боржника не може бути одночасно правомірною і неправомірною, тобто виключається одночасне застосування ст. 1048 та ст. 625 ЦК України.
А тому слід відмовити у задоволенні позову в цій частині, оскільки позивач просить стягнути 3% річних відповідно до положень ст. 625 ЦК України як штрафні санкції під час строку дії договору. 
Також в контексті обставин даної конкретної справи, що є предметом розгляду, а саме того, що договір позики, на підставі якого ставиться питання про стягнення коштів в порядку ч. 1 ст. 1048 України, вчинений під час дії воєнного стану в Україні, який діє до цього часу, суд звертає увагу учасників справи на застосування пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України. 

Стосовно судових витрат 
За часткового задоволення вимог первісного позову на підставі положень ст.141 ЦПК України слід стягнути з відповідача ОСОБА_6 на користь позивача судовий збір в сумі 6 089грн 99коп (608 100 еквівалент 15 000 доларам США станом на день подання позову х 6487, 23 / 648 723, 55). 
Через відмову у задоволенні зустрічного позову судові витрати ОСОБА_6 залишити за ним. 
Враховуючи наведене, керуючись ст.ст. 2-13, 76-81, 89, 141, 259, 263-265, 268, 273, 352, 354, 355 ЦПК України, суд 

ВИРІШИВ:

Частково задовольнити позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення боргу. 

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу за договором позики грошових коштів від 11 серпня 2023 року в розмірі 15 000 доларів США. 

В задоволенні іншої частини цього позову відмовити. 

Відмовити у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору удаваним, треті особи - ОСОБА_3 , Товариство з обмеженою відповідальністю «ГІР ПРО», приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Бунякіна Олена Валентинівна. 

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати в сумі 6 089 (шість тисяч вісімдесят дев`ять) гривень 99 копійок. 

Рішення може бути оскаржено до Дніпровського апеляційного суду впродовж 30 днів. 

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_2 

Відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНКОПП НОМЕР_3 , місце проживання: АДРЕСА_2 .

Суддя:          Д.О. Покопцева