Справа № 350/1225/25
Номер провадження 2/350/56/2026

Р І Ш Е Н Н Я 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 квітня 2026 року       селище Рожнятів

Рожнятівський районний суд Івано-Франківської області

в складі головуючого судді Пулика М.В.,
секретаря судового засідання Юречко Т.Б.,
представника позивача Столітнього М.М., (в режимі відеоконференції),
відповідачки ОСОБА_1 ,
представника відповідачки адвоката Бурака Б.В.,
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ФІНТРАСТ КАПІТАЛ» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -
установив:
Стислий виклад позицій сторін:
Представник позивача звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідачки на користь ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ФІНТРАСТ КАПІТАЛ» суму заборгованості в розмірі 78000 (сімдесят вісім тисяч) гривень 00 копійок, з яких: сума кредиту 7800 (сім тисяч вісімсот) гривень 00 копійок, сума процентів за користування кредитом 51480 (п`ятдесят одна тисяча чотириста вісімдесят) гривень 00 копійок, нараховані позивачем проценти за 96 календарних днів - 18720 (вісімнадцять тисяч сімсот двадцять) гривень 00 копійок, а також 10000 гривень витрат на правову допомогу.
В порядку частин десятої, одинадцятої статті 265 ЦПК України органу (особі), що здійснюватиме примусове виконання цього рішення, просить нараховувати інфляційні втрати і 3 % річних відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, починаючи з дати набрання рішення суду законної сили до моменту його виконання в частині задоволеної суми заборгованості, та стягнути отриману суму інфляційних втрат і 3 % річних з ОСОБА_1 на користь позивача, а також роз`яснити органу (особі), що здійснюватиме примусове виконання рішення суду, що у разі часткової сплати основного боргу інфляційні втрати і 3 % річних нараховуються на залишок заборгованості, що залишився, при цьому день часткової оплати не включається до періоду часу, за який може здійснюватися таке нарахування.
Свої вимоги позивач мотивував тим, що між первісним кредитором та відповідачкою ОСОБА_1 укладено кредитний договір №1537602 про надання споживчого кредиту. На умовах, встановлених Договором, кредитодавець зобов`язувався надати споживачу кредит у гривні, а споживач зобов`язувався одержати та повернути кошти кредиту, сплатити проценти за користування ним та виконати інші обов`язки, передбачені договором.За взаємною згодою сторони погодили істотні умови договору, відповідно до яких відповідачці було надано кредитні кошти у розмірі 7800 грн із встановленням строку користування кредитом та обов`язком сплати процентів за користування кредитними коштами. На підставі погоджених умов договору кредит було надано у безготівковій формі шляхом перерахування грошових коштів на банківський рахунок, реквізити якого були зазначені відповідачкою під час укладення договору.
Кредитний договір укладений сторонами в електронному вигляді з використанням інформаційно-телекомунікаційної системи із застосуванням електронного підпису у вигляді одноразового ідентифікатора, що відповідає вимогам Закону України «Про електронну комерцію» та свідчить про належне волевиявлення сторін на укладення правочину.Після укладення договору кредитні кошти були перераховані відповідачці, у зв`язку з чим вона набула обов`язку щодо їх повернення, а також сплати процентів за користування кредитом. У подальшому відповідачка належним чином свої зобов`язання не виконала, у встановлені договором строки кредитні кошти не повернула, проценти за користування кредитом не сплатила, у зв`язку з чим утворилась заборгованість у сумі 78000 грн, яка складається з: 7800 грн заборгованості за тілом кредиту, 51480 грн процентів за користування кредитом та 18720 грн нарахованих процентів за відповідний період користування кредитними коштами.
Право вимоги за вказаним кредитним договором було відступлено на його користь на підставі договору відступлення права вимоги (факторингу), укладеного з первісним кредитором, у зв`язку з чим саме ТОВ «Фінансова компанія «Фінтраст Капітал» набуло статусу нового кредитора у зобов`язанні та має право вимагати від відповідачки виконання грошового зобов`язання. Відповідачкою умови договору щодо повернення кредитних коштів та сплати процентів не виконуються, що суперечить вимогам чинного законодавства та порушує права позивача як нового кредитора. За вказаних обставин позивач звернувся до суду з даним позовом та просить стягнути з відповідачки заборгованість за кредитним договором у судовому порядку.
ІІ. Заяви та клопотання сторін, інших осіб, які беруть участь у справі, процесуальні дії у справі
Ухвалою судді Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 28 серпня 2025 року відкрито провадження в справі. Розгляд справи призначено в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.
05 вересня 2025 року відповідачкою подано відзив на позовну заяву, у якому вона заперечила проти задоволення позову, посилаючись на недоведеність факту перерахування кредитних коштів, відсутність належних доказів розміру заборгованості. Зокрема, відповідачка зазначала, що не отримувала від позивача жодних кредитних коштів, а тому вважає вимоги про стягнення боргу недоведеними.
09 вересня 2025 року представник позивача подав відповідь на відзив. У поданих поясненнях представник позивача зазначив, що доводи відповідачки про неотримання кредитних коштів є безпідставними та спростовуються поданими до суду доказами. Зокрема, вказував, що укладення кредитного договору відбулося із дотриманням вимог законодавства шляхом використання інформаційно-телекомунікаційної системи, після проходження відповідачкою ідентифікації, у тому числі із використанням відповідних електронних сервісів, а волевиявлення на укладення договору було підтверджене шляхом застосування одноразового ідентифікатора.
Представник позивача також зазначав, що кредитні кошти були перераховані на банківський рахунок, реквізити якого відповідачка зазначила під час оформлення кредиту, що підтверджується відповідними платіжними документами, долученими до матеріалів справи. Сам факт перерахування коштів, на думку позивача, свідчить про належне виконання кредитодавцем своїх зобов`язань та набуття відповідачкою статусу позичальника. Відповідачка не надала жодних належних та допустимих доказів на підтвердження своїх заперечень, не подала контррозрахунку заборгованості та не спростувала подані позивачем документи, а тому заявлені позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню.
Інші заяви та клопотання від учасників справи, які мали б істотне значення для вирішення спору, до суду не надходили.
У судовому засіданні представник позивача Столітній М.М., який брав участь у режимі відеоконференції, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві та відповіді на відзив. Позивач також наголошував, що використання відповідачкою одноразового ідентифікатора при укладенні договору свідчить про її волевиявлення на укладення договору, а факт перерахування коштів на зазначений нею банківський рахунок підтверджує отримання кредиту. З урахуванням викладеного просив суд відхилити доводи відповідачки та задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
Відповідачка ОСОБА_1 та її представник адвокат Бурак Б.В. у судовому засіданні проти задоволення позову заперечували, підтримали доводи, викладені у відзиві на позовну заяву. Відповідачка у судовому засіданні пояснила, що жодних кредитних договорів із позивачем чи із ТОВ «СЛОН КРЕДИТ» не укладала, грошових коштів від вказаних осіб не отримувала, клієнтом зазначених фінансових установ не є. Також відповідачка зазначила, що ніколи не користувалася електронним підписом, не здійснювала жодних дій щодо укладення кредитного договору в електронній формі та не розуміє підстав звернення позивача до суду із даним позовом, електронна адреса їй не належить.
Представник відповідачки додатково звертав увагу суду на відсутність належних доказів, які б беззаперечно підтверджували факт укладення відповідачкою кредитного договору та отримання нею грошових коштів, у зв`язку з чим просив у задоволенні позову відмовити.
ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин:
Судом встановлено, що між первісним кредитором та ОСОБА_1 укладено Договір №1537602 про надання споживчого кредиту, відповідно до умов якого кредитодавець надав відповідачці грошові кошти у сумі 7800 грн у безготівковій формі шляхом їх перерахування на платіжну картку, реквізити якої були зазначені відповідачкою під час укладення договору.
Кредитний договір укладений сторонами в електронній формі з використанням електронного підпису відповідачки, який відтворений шляхом застосування одноразового ідентифікатора. Відповідно до умов договору, відповідачка зобов`язалася повернути отримані кредитні кошти у встановлений договором строк, а також сплатити проценти за користування кредитом та інші платежі, передбачені договором.
У період дії договору відповідачкою належного виконання зобов`язань не здійснено, кредитні кошти у повному обсязі не повернуто, проценти за користування кредитом не сплачено, у зв`язку з чим утворилася заборгованість.
У подальшому між первісним кредитором та ТОВАРИСТВОМ З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ФІНТРАСТ КАПІТАЛ» укладено договір факторингу, відповідно до якого первісний кредитор відступив, а позивач набув право грошової вимоги до відповідачки за вказаним кредитним договором.
Згідно з поданим позивачем розрахунком заборгованості, станом на день звернення до суду заборгованість відповідачки за вказаним кредитним договором становить 78000 грн, що складається з: 7800 грн - заборгованість за тілом кредиту; 51480 грн - проценти за користування кредитом; 18720 грн - проценти, нараховані за відповідний період користування кредитними коштами.
Таким чином, між сторонами виник спір щодо належного виконання умов кредитного зобов`язання, непогашення відповідачкою заборгованості за ним, що є порушенням законних прав та інтересів позивача.
Оцінка суду:
Вислухавши позиції сторін, дослідивши подані ними докази та вивчивши матеріали справи у їх сукупності, суд приходить до наступних висновків.
Згідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Суд зобов`язаний поважати честь і гідність усіх учасників судового процесу і здійснювати правосуддя на засадах їх рівності перед законом і судом незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних та інших ознак ( ст.6 ЦПК України).
Відповідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно з ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Відповідно до ст.205 ЦК України, правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
Відповідно до ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.
У відповідності до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 ЦК України).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У статті 3 Закону України "Про електронну комерцію" зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Абзац другий частини 2 статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі.
Поняття договору позики наведене у ст. 1046 ЦК України, відповідно до ч.1 якої за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
За приписами ч. 1 та 3 ст. 1049 ЦК України встановлений обов`язок позичальника повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.
За змістом ч. 2 ст. 1050 Цивільного кодексу України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів.
Так, відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов`язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Відповідно до ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином і в установлений строк, відповідно до умов договору та вимог закону.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути змінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
Згідно зі статтею 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до статті 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.
Судом встановлено, що 04.04.2024 між ТОВ «СЛОН КРЕДИТ» та ОСОБА_1 укладено Договір №1537602 про надання споживчого кредиту (а.с.141-145).
На умовах, встановлених договором, ТОВ «СЛОН КРЕДИТ» зобов`язалося надати споживачу кредит у гривні, а споживач, у свою чергу, зобов`язалася одержати та повернути кошти кредиту, сплатити проценти за користування ним, а також виконати інші обов`язки, передбачені умовами договору. За взаємною згодою сторони погодили істотні умови договору, відповідно до яких, згідно з пунктом 1.3 договору, тип кредиту - кредит, а сума кредиту становить 7800 грн (а.с.134).
Відповідно до пункту 1.4 договору строк кредиту становить 360 днів, а саме з 04.04.2024 року по 30.03.2025 року, при цьому періодичність платежів зі сплати процентів визначена кожні 30 днів.
На підставі погоджених умов, викладених у пункті 2.1 договору, ТОВ «СЛОН КРЕДИТ» надало кредит у безготівковій формі шляхом його перерахування на поточний рахунок споживача із використанням реквізитів платіжної картки № НОМЕР_1 , яку відповідачка зазначила особисто під час укладення договору.
Відповідно до зазначених умов договору первісний кредитор свої зобов`язання перед відповідачкою виконав у повному обсязі та надав їй кредит у сумі 7800 грн шляхом зарахування кредитних коштів на вказану платіжну картку, що підтверджується наданими позивачем доказами, зокрема інформацією платіжного провайдера.
Оцінюючи докази у їх сукупності, з урахуванням їх взаємного зв`язку, достатності та допустимості, суд враховує, що відповідачка фактично отримала кредитні кошти, користувалася ними протягом визначеного договором строку, однак відповідачка належним чином свої зобов`язання не виконала, у зв`язку з чим не повернула кредитні кошти та не сплатила проценти за користування ними у повному обсязі, що призвело до виникнення заборгованості.
Згідно з наданим позивачем розрахунком заборгованості, сума заборгованості за процентами становить 51480 грн, а також 18720 грн нарахованих процентів за відповідний період користування кредитними коштами.
При цьому відповідачкою не подано жодного контррозрахунку, не надано доказів повного або часткового погашення процентів у більшому розмірі, ніж враховано позивачем, а також не доведено неправильність чи безпідставність їх нарахування.
Таким чином, з урахуванням наведеного, суд доходить висновку, що заявлена до стягнення сума процентів є обґрунтованою, підтвердженою належними та допустимими доказами і такою, що підлягає стягненню.
Щодо встановлення у кредитному договорі обов`язку відповідачки сплати інших платежів, пов`язаних із виконанням кредитного зобов`язання, суд зазначає наступне.
З матеріалів справи вбачається, що позивачем заявлено до стягнення платежі, передбачені умовами кредитного договору, які пов`язані із виконанням такого договору. Вказані платежі передбачені умовами кредитного договору, який був укладений сторонами у письмовій (електронній) формі, а відповідачка, приєднуючись до його умов, погодилася із необхідністю їх сплати.
Суд враховує, що відповідачкою не доведено обставин, які б свідчили про те, що зазначені умови договору є несправедливими, нав`язаними або такими, що порушують її права як споживача фінансових послуг.
Також відповідачкою не надано доказів того, що вона була позбавлена можливості ознайомитися з умовами договору або що такі умови не були доведені до її відома у доступній формі.
При цьому суд виходить із принципу обов`язковості договору, закріпленого статтею 629 ЦК України, відповідно до якого договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Таким чином, суд дійшов висновку, що договір про надання кредиту підписаний відповідачкою за допомогою одноразового паролю-ідентифікатора, а відтак належними та допустимими доказами підтверджено факт укладення договору, у зв`язку з чим вимоги про стягнення заборгованості є обґрунтованими.
Стосовно вимог позивача про зазначення в рішенні суду про нарахування в порядку частин десятої та одинадцятої статті 265 ЦПК України інфляційних втрат і трьох відсотків річних на суму основного боргу до моменту виконання рішення суду, суд зазначає наступне.
Як передбачено частинами десятою, одинадцятою статті 265 ЦПК України, суд, приймаючи рішення про стягнення боргу, на який нараховуються відсотки або пеня, може зазначити в рішенні про нарахування відповідних відсотків або пені до моменту виконання рішення з урахуванням приписів законодавства України, що регулюють таке нарахування. Остаточна сума відсотків (пені) у такому випадку розраховується за правилами, визначеними у рішенні суду, органом (особою), що здійснює примусове виконання рішення суду, і відповідні дії (рішення) якого можуть бути оскаржені в порядку, передбаченому розділом VI цього Кодексу.
Частинам десятій, одинадцятій статті 265 ЦПК України кореспондують положення частин одинадцятої, дванадцятої статті 26 Закону України «Про виконавче провадження», якими конкретизовано порядок виконавчих дій щодо нарахування відсотків або пені до моменту фактичного виконання рішення суду за алгоритмом (формулою), визначеним у виконавчому документі.
Зокрема, врегульовано, що у разі якщо у виконавчому документі про стягнення боргу зазначено про нарахування відсотків або пені до моменту виконання рішення, виконавець у постанові про відкриття виконавчого провадження здійснює розрахунок остаточної суми таких нарахувань за правилами, визначеними у виконавчому документі, а до закінчення виконавчого провадження за заявою стягувача проводить відповідний перерахунок, про що повідомляє боржника.
Разом з тим, правила частин десятої, одинадцятої статті 265 ЦПК України встановлюють право суду, а не його обов`язок, зазначати у рішенні про нарахування відсотків або пені до моменту виконання рішення.
Правова мета зазначених норм процесуального права полягає у наданні суду можливості поширити дію постановленого рішення на майбутній період та забезпечити продовження нарахування відповідних платежів поза часовими межами розгляду справи, з метою уникнення необхідності повторного звернення кредитора до суду за захистом свого права.
Вирішуючи питання про можливість застосування положень частин десятої, одинадцятої статті 265 ЦПК України, суд враховує характер спірних правовідносин, їх правову природу, а також принципи розумності, справедливості та пропорційності. Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2024 у справі № 910/14524/22. З огляду на викладене, суд не вбачає підстав для застосування положень частин десятої, одинадцятої статті 265 ЦПК України, у зв`язку з чим позовні вимоги у вказаній частині задоволенню не підлягають.
З урахуванням того, що позивачем, окрім вимог про стягнення заборгованості за кредитним договором, заявлено також вимогу про застосування положень частин десятої, одинадцятої статті 265 ЦПК України, у задоволенні якої судом відмовлено, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню.
Розподіл судових витрат:
Щодо стягнення з відповідачки судового збору у розмірі 2422,40 грн та судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи на професійну правничу допомогу, суд зазначає наступне.
Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.
Згідно з пунктом 1 частини другої статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються на відповідача.
Відповідно до частини першої пункту 1, частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи, до яких, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Із матеріалів справи вбачається, що позивачем при зверненні до суду сплачено судовий збір у розмірі 2422,40 грн, що підтверджується відповідними платіжними документами, наявними у матеріалах справи.
На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу позивачем надано: копію договору про надання правничої допомоги №10/12-2024 від 10 грудня 2024 року, укладеного між адвокатом Столітнім М.М. та ТОВАРИСТВОМ З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ФІНТРАСТ КАПІТАЛ», а також акт приймання-передачі виконаних робіт (наданих послуг) від 12 серпня 2025 року, з якого вбачається, що правнича допомога надана у повному обсязі та прийнята позивачем без зауважень.
З наданих доказів судом встановлено, що між позивачем та адвокатом укладено договір про надання професійної правничої допомоги, у якому визначено обсяг наданих послуг та їх вартість, а також підтверджено факт виконання таких послуг і їх прийняття позивачем, що свідчить про реальність понесених витрат.
Аналогічна правова позиція щодо необхідності оцінки реальності, необхідності та розумності витрат на правничу допомогу викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц.
Враховуючи категорію справи, а також обсяг фактичних витрат, понесених стороною позивача, обсягу наданих адвокатом послуг, їх необхідність та доцільність, керуючись принципом законності, співмірності та справедливості суд вважає за необхідне стягнути з відповідачки на користь позивача понесені витрати на правову допомогу у розмірі 10000 грн.
Таким чином, з відповідачки на користь позивача підлягають стягненню судові витрати у вигляді сплаченого судового збору за подання позову в розмірі 2422,40 грн. а також, витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 10000 грн.
Керуючись ст.ст. 12, 13, 76-81, 89, 141, 258, 259, 263-265, 268, 273, 274, 279 ЦПК України, суд -
ухвалив:
Позов ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ФІНТРАСТ КАПІТАЛ» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 , на користь ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ФІНТРАСТ КАПІТАЛ» (код ЄДРПОУ 44559822, місцезнаходження: 03150, м. Київ, вул. Загородня, буд. 15, офіс 118/2) заборгованість за кредитним договором №1537602 у загальному розмірі 78000 (сімдесят вісім тисяч) гривень 00 копійок, з яких: 7800 (сім тисяч вісімсот) гривень 00 копійок - заборгованість за тілом кредиту, 51480 (п`ятдесят одна тисяча чотириста вісімдесят) гривень 00 копійок - проценти за користування кредитом, 18720 (вісімнадцять тисяч сімсот двадцять) гривень 00 копійок - нараховані проценти за 96 календарних днів. 
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ФІНТРАСТ КАПІТАЛ» судовий збір у розмірі 2 422 (дві тисячі чотириста двадцять дві) гривні 40 копійок та витрати на правничу допомогу у розмірі 10000 (десять тисяч) гривень 00 копійок. 
У задоволенні вимоги про нарахування та стягнення інфляційних втрат і трьох відсотків річних у порядку частин десятої, одинадцятої статті 265 ЦПК України - відмовити.
На рішення може бути подана апеляція до Івано-Франківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.
Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Повний текст рішення складено 24.04.2026.

Суддя: