КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/3793/2026
Справа № 369/14749/24

П О С Т А Н О В А

 
Іменем України

20 лютого 2026 року 
м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Кашперської Т.Ц. (суддя - доповідач), Оніщука М.І., Яворського М.А.,
розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредит-Капітал» на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області, ухвалене у складі судді Фінагеєвої І.О. у м. Київ 02 жовтня 2025 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредит-Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,
заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, 

в с т а н о в и в : 

У вересні 2025 року позивач ТОВ «Кредит-Капітал» звернувся до суду із позовом про стягнення заборгованості, просив стягнути з ОСОБА_1 на свою користь заборгованість за кредитним договором № 6707907 від 28 травня 2023 року у розмірі 41865 грн. та судові витрати.
Заявлені вимоги мотивував тим, що 28 травня 2023 року ТОВ «Авентус Україна» та ОСОБА_1 було укладено договір № 6707907 про надання споживчого кредиту, відповідно до умов якого товариство надало відповідачу кредит, а відповідач зобов`язалася повернути кредит, сплатити проценти, штрафи та пеню у разі наявності та інші платежі, передбачені договором. Товариство свої зобов`язання за кредитним договором виконало в повному обсязі, а саме надало відповідачу грошові кошти в обсязі та у строк, визначений умовами кредитного договору. Відповідач, у свою чергу, не виконала умови кредитного договору. Крім того, п. 9.2 кредитного договору передбачено, що договір вважається укладеним з моменту його підписання сторонами та діє до повного виконання споживачем зобов`язань за ним. В порушення вимог ст. 509, 526, 1024 ЦК України відповідач не виконала свого зобов`язання - не вносила платежі, передбачені умовами кредитного договору, на повернення кредитних коштів, також сплату процентів за користування кредитом. У зв`язку з відсутністю здійснення платежів на виконання умов кредитного договору у відповідача утворилась заборгованість.
14 лютого 2024 року ТОВ «Авентус Україна» та ТОВ «Кредит-Капітал», керуючись главою 47 ЦК України, уклали договір факторингу № 14.02/24-Ф, за умовами якого позивач набув статус нового кредитора та отримав право грошової вимоги по відношенню до осіб, які являлись боржниками ТОВ «Авентус Україна», включно і до ОСОБА_1 за кредитним договором № 6707907 від 28 травня 2023 року.
Термін повернення кредиту у повному обсязі настав, а заборгованість за кредитним договором в встановлений строк не була погашена, досудові заходи врегулювання спору результатів не надали, у зв`язку з чим ТОВ «Кредит-Капітал» вимушене звернутись з даним позовом про стягнення заборгованості у судовому порядку з метою захисту та поновлення порушених прав.
Станом на дату звернення до суду з позовом заборгованість відповідача перед позивачем складає 41865 грн., а саме заборгованість по тілу кредиту 15000 грн., заборгованість за відсотками 26865 грн.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 02 жовтня 2025 року в позові відмовлено.

Позивач ТОВ «Кредит-Капітал», не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 02 жовтня 2025 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов, покласти на відповідача судові витрати.
Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, повторно наводив фактичні обставини справи, викладені в позовній заяві, щодо обставин укладення кредитного договору та ідентифікації відповідача, наголошував, що ОСОБА_1 свідомо уклала даний договір, маючи можливість розрахувати доцільність взяття на себе такого зобов`язання та оцінити усі ризики у зв`язку з їх прийняттям. Кредитодавцем у свою чергу чітко виконані всі умови договору, у тому числі щодо нарахування процентів за кредитним договором № 6707907.
Вважав, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що наданий позивачем розрахунок заборгованості не є належним та допустимим доказом, що підтверджує наявність та розмір заборгованості, такий підхід суперечить усталеній практиці Верховного Суду, зокрема у постанові від 23 березня 2020 року в справі № 331/7975/13-ц, від 15 червня 2022 року у справі № 462/3625/15-ц, від 17 грудня 2020 року у справі № 278/2177/15-ц.
Наводив положення ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність», пояснював, що розрахунок заборгованості є письмовим документом, який підтверджує суму боргу, а також про рух коштів по рахунку, і містить усі необхідні відомості, щоб ідентифікувати його як такий, що підтверджує суму боргу саме по цьому кредитному договору, адже містить відомості про позичальника, номер і дату кредитного договору. Розрахунок заборгованості складений товариством відповідно до норм чинного законодавства і кредитного договору, а судова практика свідчить про те, що розрахунок заборгованості може бути належним доказом існування боргу лише у взаємозв`язку з іншими доказами, зокрема позивачем було надано такі докази, а саме повідомлення про успішне перерахування коштів за кредитним договором № 6707907 від 28 травня 2023 року.
Посилався на правові висновки Верховного Суду в постанові від 07 червня 2023 року в справі № 234/3840/15-ц про те, що кредитна заборгованість визначається умовами кредитного договору та вимогами закону, а суд у будь-якому разі має стягнути ту суму, яка була доведена і щодо якої у суду немає сумніву. Суд першої інстанції, у межах наданих йому процесуальним законодавством повноважень, не був позбавлений можливості самостійно зробити розрахунок заборгованості, якщо не погодився з розрахунком, наданим позивачем, оскільки незгода з наданим суду розрахунком не є підставою для відмови у задоволенні позову у повному обсязі.
Стверджував, що відсутність у матеріалах справи виписок з особового рахунку не свідчить про відсутність у відповідача заборгованості, оскільки згідно п. 2.1 кредитного договору кошти кредиту надаються товариством у безготівковій формі шляхом їх перерахування на поточний рахунок споживача, включаючи використання реквізитів платіжної картки № НОМЕР_1 . ТОВ «Авентус Україна» не створює окремий рахунок для позичальника, а надає кошти на уже існуючий, а отже не може мати доступу до таких рахунків, аби отримати інформацію щодо вчинених фінансових операцій.
Зауважував, що позивачем було надано копію листа-повідомлення про успішне перерахування коштів, що підтверджує перерахування коштів за кредитним договором.
Вказував, що згідно абзацу 5 п. 2 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» неістотні недоліки в документах, що містять відомості про господарську операцію, не є підставою для невизнання господарської операції, за умови, що такі недоліки не перешкоджають можливості ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, та містять відомості про дату складання документа, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції тощо.
Враховуючи, що позивачем було надано копію листа-повідомлення про успішне перерахування коштів, що підтверджує перерахування коштів за кредитним договором, слід зазначити, що кредитор не отримує повні реквізити банківської картки, які необхідні для здійснення операції по карті через інтернет. Для платіжних операцій по картах товариством використовуються відповідні сертифіковані платіжними системами сервіси. Захист реквізитів карт у базах даних таких сервісів відповідає міжнародному стандарту PCS DSS. У зв`язку з чим вищезазначений лист-повідомлення не містить повних реквізитів банківської картки.
Наводив п. 10 постанови Правління НБУ «Про затвердження Положення про додаткові вимоги до договорів небанківських фінансових установ про надання коштів у позику (споживчий, фінансовий кредит)» від 03 листопада 2021 року № 113, яким передбачено, що договори, умови яких передбачають безготівкове перерахування кредитодавцем коштів у рахунок кредиту на рахунок споживача, включаючи використання реквізитів електронного платіжного засобу споживача, з урахуванням вимог пункту 9 розділу II цього Положення повинні містити номер такого рахунку споживача за стандартом IBAN, сформований відповідно до вимог нормативно-правових актів Національного банку України з питань запровадження міжнародного номера рахунку, та/або номер такого особистого електронного платіжного засобу споживача у форматі НОМЕР_2 (перші шість знаків і останні чотири знаки номера електронного платіжного засобу).
Тобто, зазначення повного номеру платіжної картки відповідача в кредитному договорі та листі-повідомленні про перерахування коштів є неможливим. 
Даний лист-повідомлення підтверджує, що кошти в розмірі 15000 грн. були успішно перераховані на банківську картку позичальника, яку він вказав при укладенні кредитного договору, ТОВ «ФК «Контрактовий дім».
Таким чином, вказаний вище лист містить всі необхідні реквізити електронного розрахункового документа: дату і номер, назву, номер транзакції в системі ТОВ «ФК «Контрактовий дім» та ТОВ «Авентус Україна», Session ID, сайт торгівця, код авторизації, банк-еквайр, призначення платежу, суми цифрами, що відповідає вимогам чинного законодавства.
Вважав, що ним було надано належні докази на підтвердження наявності заборгованості ОСОБА_1 та її обов`язку щодо повернення отриманих коштів відповідно до умов кредитного договору. 
Відповідач не виконала взяті на себе зобов`язання ні перед первісним, ні перед новим кредитором.
Наводив зміст ст. 1046, 1050, 625, 629 ЦК України, правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 14 лютого 2024 року у справі № 911/94/23 (господарський спір за позовом ДП «Держвуглепостач» до ПАТ «Центренерго» про визнання недійсним одностороннього правочину про зарахування зустрічних однорідних вимог), у якій зазначено, з огляду на те, що закон не передбачає такої підстави, як закінчення строку дії договору, для припинення зобов`язання, яке лишилося невиконаним. Договір, який є обов`язковим для його сторін, містить в собі погоджені ними умови, на яких сторони домовилися реалізувати свої права та обов`язки, тобто виконати свою частину зобов`язання. Кожна зі сторін у зобов`язанні після узгодження своєї волі, вираженої у формі договору, має розумні сподівання добросовісного дотримання і виконання домовленостей з боку іншої сторони. Водночас зобов`язання, невиконане боржником перед кредитором у повному обсязі протягом строку дії договору, продовжує своє існування до його повного і належного виконання або ж припинення в регламентований договором спосіб, якщо інше не визначено таким договором або законом. Верховний Суд наголошує, що таке невиконане зобов`язання має виконуватися або припинятися на вже погоджених сторонами у договорі умовах, незважаючи на визначений строк дії такого договору. Закінчення строку дії договору не дає сторонам права відійти від узгоджених в угоді умов, на яких має бути досягнута мета правовідношення, та діяти на свій власний розсуд.

Відзивів на апеляційну скаргу не надійшло.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.
Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до ч. 3 ст. 369 ЦПК України з урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Враховуючи вищевикладене, оскільки із матеріалів справи не вбачається обставин, які б унеможливлювали розгляд справи без повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відмовляючи у позові, суд першої інстанції виходив із його недоведеності та необґрунтованості, оскільки матеріали справи не містять належних доказів, підтверджуючих виконання ТОВ «Авентус Україна» умов кредитного договору №6707907 від 28 травня 2023 року, щодо здійснення безготівкового переказу грошової суми на банківський рахунок саме відповідача у справі ОСОБА_1 як позичальника шляхом використання вказаних позичальником реквізитів електронного платіжного засобу.

Апеляційний суд погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції, так як вони є обґрунтованими, відповідають обставинам справи і вимогам закону.

З матеріалів справи вбачається та судом встановлено, що 28 травня 2023 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Авентус Україна» та ОСОБА_1 було укладено договір №6707907 про надання споживчого кредиту. Договір підписано електронним підписом позичальника, відтвореним шляхом використання позичальником одноразового ідентифікатора і був надісланий на номер мобільного телефону відповідача, який зазначений в п. 10 договору, адреса, реквізити та підпис сторін.
Пунктом 1 договору визначено, що сума кредиту складає 15000,00 грн. Тип кредиту кредит (п. 1.3.). Строк кредиту 360 дні (п. 1.4.). Тип процентної ставки фіксована (п. 1.5.). Стандартна процентна ставка становить 1,99% в день (п. 1.5.1.). Знижена процентна ставка 1,095% в день (п. 1.5.2.). Мета отримання кредиту: споживчі (особисті) потреби (п. 1.6.).
Відповідно до п. 1.7. договору, орієнтовна реальна річна процентна ставка на дату укладення договору складає: за стандартною ставкою за весь строк користування кредитом 29653,85% річних (п.1.7.1.), за стандартною процентною ставкою з урахуванням періоду застосування зниженої процентної ставки 14479,83% річних (п.1.7.2.).
Відповідно до п.1.8. договору, орієнтовна загальна вартість кредиту на дату укладення договору складає: за стандартною ставкою за весь строк користування кредитом 122460,00 грн. (п.1.8.1.), за стандартною процентною ставкою з урахуванням періоду застосування зниженої процентної ставки 118430,25 грн.
Пунктом 2.1. договору передбачено, що кошти кредиту надаються товариством у безготівковій формі шляхом їх перерахування на поточний рахунок споживача, уключаючи використання реквізитів платіжної картки № НОМЕР_1 .
Дата надання кредиту: 28 травня 2023 року або 29 травня 2023 року (п. 2.2. договору).
Договір про надання споживчого кредиту, паспорт споживчого кредиту, інформація, яка надається споживачу до укладення договору про споживчий кредит (Стандартизована форма) підписані електронним підписом ОСОБА_1 одноразовим ідентифікатором А3424 (а. с. 5 - 13).
Відповідно до копії листа ТОВ «ФК «Контрактовий Дім» № 4216 від 29 лютого 2024 року, повідомлено ТОВ «Авентус Україна» про успішність транзакції №1241125523 від 28 травня 2023 року, за допомогою системи EASY PAY на суму 15000,00 грн. номер замовлення 36371505, номер картки НОМЕР_1 (а. с. 15).
14 лютого 2024 року між ТОВ «Авентус Україна» та ТОВ «Фінансова Компанія «Кредит-Капітал» укладено договір факторингу №14.02/24-Ф, відповідно до умов якого ТОВ «Авентус Україна» відступає ТОВ «Фінансова Компанія «Кредит-Капітал» за плату належні йому права грошової вимоги, строк виконання зобов`язань за якою настав або виникне в майбутньому до третіх осіб - боржників, включаючи суму основного зобов`язання (кредиту), плату за кредитом (плату за процентною ставкою), пеню за порушення грошових зобов`язань та інші платежі, право на одержання яких належить ТОВ «Авентус Україна» (а. с. 23 - 27).
Відповідно до витягу з реєстру боржників від 14 лютого 2024 року до договору факторингу №14.02/24-Ф від 14 лютого 2024 року, ТОВ «Фінансова Компанія «Кредит-Капітал» набуло права грошової вимоги до боржників, в тому числі до ОСОБА_1 за договором № 6707907 від 28 травня 2023 року в сумі 41865,00 грн., яка складається з: 15000,00 грн. заборгованість за кредитом; 26865,00 грн. заборгованість за нарахованими процентами (а. с. 28).
ТОВ «Авентус Україна» складено картку обліку договору (розрахунок заборгованості) за договором № 6707907 від 28 травня 2023 року, позичальником за яким є ОСОБА_1 , згідно якої розмір основної заборгованості станом на 13 лютого 2024 року складає 15000 грн., розмір заборгованості за процентами 26865 грн. (а. с. 16 - 22). 

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Згідно із ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.
Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Згідно із ст. 525, 526, 546 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов`язання.
Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (ст. 611 ЦК України).
Згідно зі ст. 625 ЦК України,боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Згідно із ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Відповідно до статті 639 ЦК України, договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами. Якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення.
Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
За змістом ч. 1 ст. 1048 ЦК України,позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.
Відповідно до ст. 1054 ЦК України,за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Закон України «Про електронну комерцію» визначає організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, встановлює порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-комунікаційних систем та визначає права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції.
У статті 3 цього Закону «Про електронну комерцію» встановлено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Відповідно до ч. 7 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію», електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства.
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі (ч. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»).
Статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Електронний підпис призначений для ідентифікації особи, яка підписує електронний документ.
Положення статті 12 Закону України «Про електронну комерцію» передбачають використання як електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», так і електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом.
Електронний цифровий підпис як вид електронного підпису накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа.
Електронний підпис одноразовим ідентифікатором це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору (п. 6 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію»).
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
Згідно зі статтею 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до статей 1077-1078 ЦК України, за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язань клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає. Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події. У цих випадках додаткове оформлення відступлення права грошової вимоги не вимагається.

Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Стаття 80 ЦПК України передбачає, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Отже, за змістом цих норм процесуального права сторона справи зобов`язана та має право довести обставини, на які вона посилається на підставі доказів, які вона надає самостійно або за допомогою суду.
Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом (ч. 2 ст. 13 ЦПК України).
Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ч. 3 ст. 13 ЦПК України).
Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).

Цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням балансу вірогідностей. Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує на довіру.
Кредитний договір має консенсуальний характер, оскільки на відміну від договору позики набирає чинності з моменту, коли сторони в належній формі досягли згоди з усіх його істотних умов (ч. 1 ст. 638 ЦК). Це, в свою чергу, надає сторонам кредитного договору право на відмову від надання або одержання кредиту за вже укладеним договором. Таким чином, укладення кредитного договору підтверджує наявність правовідносин, що наділяє сторін певними правами і обов`язками, однак сам факт укладення договору не є беззаперечним доказом наявності заборгованості.

Судом першої інстанції встановлено, що на підтвердження позовних вимог позивачем ТОВ «Фінансова Компанія «Кредит-Капітал» було надано копію договору про надання споживчого кредиту, таблицю обчислення загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит, копію паспорта споживчого кредиту, копію листа ТОВ «Фінансова Компанія «Кредит-Капітал», копію договору факторингу, витяг з Реєстру боржників, а також розрахунок заборгованості за укладеним кредитним договором.
Надаючи оцінку поданим позивачем доказам, суд першої інстанції вірно визначився з тим, що лист ТОВ «ФК «Контрактовий Дім» № 4216 від 29 лютого 2024 року, згідно якого 28 травня 2023 року була проведена успішна транзакція на суму 15000,00 грн. на картку НОМЕР_1 , не є належним доказом, який підтверджує здійснення фінансової операції щодо переказу грошових коштів саме відповідачу ОСОБА_2 , відтак, з огляду на докази, наявні в матеріалах справи, суд позбавлений можливості ідентифікувати належність електронного платіжного засобу відповідачу, оскільки повної інформації щодо номеру банківської картки або ж номеру банківського рахунку відповідача матеріали справи не містять.

З огляду на вказане, апеляційний суд погоджується з вірними висновками суду першої інстанції, що матеріали справи не містять належних доказів, підтверджуючих виконання ТОВ «Авентус Україна» умов кредитного договору № 6707907 від 28 травня 2023 року, щодо здійснення безготівкового переказу грошової суми на банківський рахунок саме відповідача у справі ОСОБА_2 як позичальника шляхом використання вказаних позичальником реквізитів електронного платіжного засобу.

Як правильно встановлено судом першої інстанції, позивач також не надав до позовної заяви і доказів існування будь-яких правовідносин між ТОВ «Авентус Україна» та ТОВ «ФК «Контрактовий дім», яке здійснило переказ коштів на рахунок відповідача від імені позивача, а саме договір між ТОВ «Авентус Україна» та ТОВ «ФК «Контрактовий дім» за № 087/20-П укладений 08 липня 2020 року, на який у своєму листі посилається ТОВ «ФК «Контрактовий дім», крім того, матеріали справи не містять доказів щодо перерахування коштів від ТОВ «Авентус Україна» як кредитних на рахунки ТОВ «ФК «Контрактовий дім» для здійснення переказу коштів на виконання вимог договору № 6707907 від 28 травня 2023 року для подальшого переказу їх відповідачу.

Суд першої інстанції обґрунтовано врахував правову позицію, яка була висловлена у постанові Верховного Суду від 30 січня 2018 року у справі №161/16891-15 про стягнення заборгованості за кредитним договором (провадження №61-517св18), згідно якої банк зобов`язаний доводити отримання позичальником грошових коштів у розмірі та на умовах, встановлених договором, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір за допомогою первинних документів, оформлених відповідно до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно вказаної норми Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це не можливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Разом з тим, відповідно до п. 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року №75 виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що банківські виписки з рахунків позичальника є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів по конкретному банківському рахунку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій. Тобто виписки за картковими рахунками можуть бути належними доказами щодо заборгованості за кредитним договором.

Разом з тим, судом першої інстанції встановлено, а доводами апеляційної скарги не спростовано, що позивачем не було надано жодного первинного документу, який би засвідчив, що відповідачу по справі були перераховані грошові кошти у розмірі, який зазначений позивачем.

Суд першої інстанції врахував, що доданий до позовної заяви роздрукований розрахунок заборгованості за договором не є належним доказом надання відповідачу кредитних коштів, оскільки не є первинним документом, який підтверджує отримання кредиту, користування ним, укладення договору на умовах, які вказані позивачем в позовній заяві, а, отже, не є належним доказом наявності заборгованості. Зазначений розрахунок із зазначенням конкретного розміру заборгованості, є документом, що створений самим позивачем, внутрішнім документом фінансової установи, не містить відомостей, що дозволили б суду перевірити, чи передавалися в дійсності кошти позичальнику в кредит, а відтак, інформація зазначена в ньому, за умови відсутності первинних документів, на підставі яких він був складений, не може бути доказом наявності заборгованості, на якій наполягає позивач.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги, що відсутність у матеріалах справи виписок з особових рахунків не свідчить про відсутність у відповідача заборгованості, і що розрахунок заборгованості є належним та допустимим доказом, що підтверджує наявність та розмір заборгованості, згідно усталеній практиці Верховного Суду, зокрема у постанові від 23 березня 2020 року в справі № 331/7975/13-ц, від 15 червня 2022 року у справі № 462/3625/15-ц, від 17 грудня 2020 року у справі № 278/2177/15-ц, апеляційним судом перевірено правові висновки, викладені у зазначених справах, та встановлено, що: 
справа № 331/7975/13-ц в касаційному порядку не переглядалась взагалі;
у справі № 462/3625/15-ц Верховний Суд, зазначивши, що апеляційний суд правильно дійшов висновку про те, що відсутні підстави вважати, що відповідач не отримувала кредитних коштів, виходив не із розрахунку заборгованості, а із того, що позивач звернулась до банку із заявою про надання їй коштів із позичкового рахунку в готівковій формі і згідно меморіального ордеру від цієї ж дати такі були їй видані, що засвідчено підписом отримувача; 
у справі № 278/2177/15-ц судами встановлено, що звертаючись до суду з цим позовом, банк на підтвердження наявності заборгованості та її розміру подав до суду не лише розрахунок заборгованості, але й виписку по кредитному договору.

Викладання позивачем ТОВ «Кредит-Капітал» в апеляційній скарзі правових висновків Верховного Суду у вищезазначених справах у перекрученому або скороченому вигляді у вигідному для себе контексті, самовільне редагування позивачем цих висновків не надає їм ознак релевантності до спірних правовідносин, а тому посилання на такі висновки відхиляються апеляційним судом як неспроможні доводи. 

Таким чином, забезпечивши повний та всебічний розгляд справи, проаналізувавши всі доводи сторін, дослідивши та надавши правову оцінку всім зібраним у справі доказам за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справах доказів, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, не спростованого доводами апеляційної скарги, що надані позивачем докази не є достовірними, належними, та у своїй сукупності достатніми на підтвердження факту виконання позивачем своїх обов`язків за кредитними договором, оскільки не містять повної інформації про погоджений сторонами у кредитному договорі номер платіжного засобу, на який потрібно було перерахувати суму кредиту, а також не містить повної інформації про номер платіжного засобу на який було перераховано суму кредиту.

Неподання стороною позивача на підтвердження своїх позовних вимог належних і допустимих доказів надання кредитних коштів відповідачу стало підставою для вмотивованого висновку суду про недоведеність та необґрунтованість позовних вимог, адже зазначені позивачем обставини ґрунтуються на припущеннях.

За даних обставин, посилання в апеляційній скарзі, що ОСОБА_1 свідомо уклала даний договір, маючи можливість розрахувати доцільність взяття на себе такого зобов`язання та оцінити усі ризики у зв`язку з їх прийняттям, а кредитодавцем у свою чергу чітко виконані всі умови договору, у тому числі щодо нарахування процентів за кредитним договором № 6707907, не є самі по собі підставою для задоволення позову, є необґрунтованими та відхиляються апеляційним судом.

Відповідно до ч. 1 - 4 ст. 13 Закону України «Про електронну комерцію» розрахунки у сфері електронної комерції здійснюються відповідно до законів України «Про платіжні послуги», «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», інших законів та нормативно-правових актів Національного банку України.
Розрахунки у сфері електронної комерції можуть здійснюватися з використанням платіжних інструментів, електронних грошей, шляхом переказу коштів або оплати готівкою з дотриманням вимог законодавства щодо оформлення готівкових та безготівкових розрахунків, а також в інший спосіб, передбачений законодавством України, що регулює надання платіжних послуг.
Способи, строки та порядок розрахунків у сфері електронної комерції визначаються в електронному договорі з урахуванням вимог законодавства України.
Продавець (виконавець, постачальник), надавач платіжних послуг, оператор платіжної системи або інша особа, яка отримала плату за товар, роботу, послугу відповідно до умов електронного договору, повинні надати покупцеві (замовнику, споживачу) електронний документ, квитанцію, товарний чи касовий чек, квиток, талон або інший документ, що підтверджує факт отримання коштів, із зазначенням дати здійснення розрахунку.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги, з посиланням на ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік і фінансову звітність в Україні», що лист ТОВ «ФК «Контрактовий Дім» №4216 від 29 лютого 2024 року, згідно якого 28 травня 2023 року була проведена успішна транзакція на суму 15000,00 грн. на картку НОМЕР_1 , є належним та допустимим доказом на підтвердження перерахування первісним кредитором кредитних коштів відповідачу, апеляційний суд враховує, що такий документ не відноситься до документів на переказ, визначених законом, не відповідає законодавчо визначеним вимогам бухгалтерських документів, які підтверджують вчинення фінансової операції, а є інформаційним документом, складеним ТОВ «ФК «Контрактовий Дім» для відома первісного кредитора ТОВ «Авентус Україна», отже, не може вважатися належним та допустимим доказом заборгованості. 

Виходячи із правових висновків, викладених в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року по справі №342/180/17 (провадження №14-131цс19), згідно ч. 1 ст. 1050 ЦК України, з урахуванням положень статей 526, 527, 530 ЦК України, кредитор має довести надання позичальникові грошових коштів у розмірі та на умовах, встановлених договором.

Враховуючи вищевикладене, є припущеннями, не звільняють позивача від обов`язку довести факт надання позичальникові грошових коштів і не спростовують правильних висновків суду першої інстанції доводи апеляційної скарги, із посиланням на п. 10 постанови Правління НБУ «Про затвердження Положення про додаткові вимоги до договорів небанківських фінансових установ про надання коштів у позику (споживчий, фінансовий кредит)» від 03 листопада 2021 року № 113 щодо формату відображення номеру особистого електронного платіжного засобу споживача, що зазначення повного номеру платіжної картки відповідача в кредитному договорі та листі-повідомленні про перерахування коштів є неможливим.

Також не доводять самі по собі належне виконання зобов`язань кредитора за кредитним договором та відхиляються апеляційним судом посилання позивача в апеляційній скарзі, що кредитор не отримує повні реквізити банківської картки, які необхідні для здійснення операції по карті через інтернет, і для платіжних операцій по картах товариством використовуються відповідні сертифіковані платіжними системами сервіси, і що ТОВ «Авентус Україна» не створює окремий рахунок для позичальника, а надає кошти на уже існуючий, а отже не може мати доступу до таких рахунків, аби отримати інформацію щодо вчинених фінансових операцій.

Враховуючи наведене, за відсутності доказів надання відповідачу кредиту, апеляційний суд відхиляє посилання позивача на нерелевантні до спірних правовідносин правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 07 червня 2023 року в справі № 234/3840/15-ц, у якій зазначено, що заборгованість визначається умовами кредитного договору та вимогами закону, і суд у будь-якому разі має стягнути ту суму, яка була доведена і щодо якої у суду немає сумніву, а незгода з наданим суду розрахунком не є підставою для відмови у задоволенні позову в повному обсязі.

Таким чином, оскаржене судове рішення є достатньо вмотивованим та містить висновки суду щодо обставин, які мають значення для вирішення спору. Суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та законі, зводяться до незгоди із рішенням суду першої інстанції і переоцінки доказів та не спростовують висновків суду першої інстанції.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в рішенні суду першої інстанції, питання вичерпності висновків суду першої інстанції, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, учасникам спору було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних по суті висновків суду.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції в частині, що оскаржується, відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Оскільки за наслідками апеляційного перегляду в позові відмовлено, перерозподіл судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України апеляційним судом не здійснюється.

Керуючись ст. 7, 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, 

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредит-Капітал» залишити без задоволення.
Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 02 жовтня 2025 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді : Кашперська Т.Ц.

Оніщук М.І.

Яворський М.А.