Справа № 308/9918/16-ц

П О С Т А Н О В А
Іменем України

24 березня 2026 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд в складі:
головуючого – судді Джуги С.Д.,
суддів – Собослоя Г.Г., Мацунича М.В.
з участю секретаря судових засідань: Мочан М.А., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Бойко Богдан Богданович, на заочне рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 28 березня 2025 року у складі судді Бенци К.К., у справі за позовом Ужгородської місцевої прокуратури, правонаступником якого є Ужгородська окружна прокуратура до Ужгородської міської ради, ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про скасування в частині рішень органу місцевого самоврядування, скасування державної реєстрації права на земельну ділянку та витребування земельної ділянки,-
в с т а н о в и в :
У вересні 2016 року Ужгородська місцева прокуратура, правонаступником якого є Ужгородська окружна прокуратура звернулася в суд з позовом до Ужгородської міської ради, ОСОБА_2 ,  ОСОБА_1 про скасування в частині рішень Ужгородської міської ради, скасування державної реєстрації права на земельну ділянку та витребування земельної ділянки.
Позов мотивовано тим, що рішенням 26 сесії 6 скликання Ужгородської міської ради від 07.11.2014 за №1507 «Про надання дозволу на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок» ОСОБА_2 надано дозвіл на розробку проекту відведення земельної ділянки площею 0,0660 га для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 .
У подальшому, рішенням 27 сесії 6 скликання Ужгородської міської ради від 09.11.2015 за №1882 вказаній особі затверджено проект землеустрою та передано у власність земельну ділянку площею 0,0660 га для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 .
Позивач зазначає, що вказані рішення Ужгородської міської ради прийнято всупереч вимогам земельного та містобудівного законодавства України, у зв`язку з чим такі підлягають визнанню незаконними з наступних підстав.
Зокрема, позивач вказує на те, що за генеральним планом міста Ужгорода оспорювана земельна ділянка відносилась до земель загального користування – зелених зон і тому прийняття рішення Ужгородською міською радою про надання дозволу на розробку проекту землеустрою та його затвердження для будівництва та обслуговування індивідуального житлового будинку прийнято всупереч вимогам ст. ст. 20, 39 ЗК України та ст. 25 ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності».
Рішення про затвердження проекту землеустрою оспорюваної земельної ділянки також не відповідає вимогам ст. ст. 1, 4 Закону України «Про мораторій на зміну цільового призначення в містах та інших населених пунктах».
Рішення про затвердження проекту землеустрою оспорюваної земельної ділянки також не відповідає вимогам ст. ст. 19, 24 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності».
Крім того, позивач вказує на те, що ні плану зонування ні детального плану території , за рахунок якої відведено земельну ділянку станом на прийняття рішення про їх відведення не було (такі прийняті лише на тій же сесії і не набрали законної сили), відтак передача земельних ділянок відбулася також з порушенням ст. ст. 19, 24 ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності».
Також в позовній заяві вказано, що відведенням земельної ділянки порушено вимоги санітарно-захисних зон в частині допустимої відстані від кладовища, чим порушено також і вимоги ч. 1 ст. 112, ч.ч. 1, 2 ст. 114 Земельного кодексу України.
Оскільки відведення земельної ділянки було здійснене для будівництва будівлі, яке по суті спрямоване на постійне перебування людей, то оспорюваним рішенням порушено також і вимоги ч. 1 ст. 112, ч.ч. 1, 2 ст. 114 Земельного кодексу України.
Зазначає, що оспорювана земельна ділянка є зеленою зоною загального користування і в силу вимог ст. 51 ЗК України відноситься саме до земель рекреації, прийняттям рішення про затвердження проекту із землеустрою щодо відведення цієї землі також грубо порушено і вимоги ст. 9 «Про державну експертизу землевпорядної документації».
Також наголошує на тому, що державна реєстрація на право власності на земельні ділянки посвідчують право власності й здійснюються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, а тому вважає, що у спорах, пов`язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі рішення про державну реєстрацію права власності на земельні ділянки.
Позивач вважає, що враховуючи те, що рішення Ужгородської міської ради яким затверджено проект землеустрою та передано у власність земельну ділянку є незаконним, запис про державну реєстрацію права власності повинен бути скасованим.
Позивач Ужгородська місцева прокуратура правонаступником якої є Ужгородська окружна прокуратура обґрунтовує своє представництво у даній справі положеннями ст. 121 Конституції України, ст. 45 ЦПК України та вказує, що відповідно до ст. 5 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» та Положення про Держсільгоспінспекцію України, затвердженого Указом Президента України від 13.04.2021 №459/2011, Державна інспекція сільського господарства України є центральним органом виконавчої влади, до повноважень якої, згідно зі ст.6 цього Закону, належить здійснення контролю за додержанням органами державної влади, органами місцевого самоврядування, юридичними та фізичними особами вимог земельного законодавства України та встановленого порядку набуття і реалізації права на землю, однак вказаний контролюючий орган не наділений повноваженнями звертись до суду про скасування незаконних рішень ради.
На підставі викладеного позивач просив визнати незаконним та скасувати пункт п.2.63 рішення 26 сесії 6 скликання Ужгородської міської ради від 07.11.2014 за №1507 та п.1.22 рішення 27 сесії 6 скликання Ужгородської міської ради від 09.11.2015 за №1882; скасувати державну реєстрацію права власності на земельну ділянку за кадастровим номером 2110100000:31:001:0278 площею 0,0660 га.
В ході розгляду справи, 04.12.2023 року позивач у порядку ст. 49 ЦПК України, подав до суду клопотання про залучення співвідповідача та зміну предмету позову.
Клопотання обґрунтовано тим, що спірна земельна ділянка за кадастровим номером 2110100000:31:001:0278 площею 0,0660 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських споруд, що є предметом позову, відчужена на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) на підставі договору купівлі-продажу за №106 від 04.11.2020. Разом з цим, на даний час земельна ділянка за кадастровим номером 2110100000:31:001:0278 як об`єкт цивільних прав не існує. За інформацією, що міститься в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно вказана земельна ділянка, новим власником ОСОБА_1 об`єднана із іншою належною їй на праві власності земельною ділянкою за кадастровим номером 2110100000:31:001:0227, площею 0,0087 га, а новоствореній земельній ділянці, площею 0,153 га присвоєно кадастровий номер 2110100000:31:001:0392.
Сформована земельна ділянка з кадастровим номером 2110100000:31:001:0392, загальною площею 0,153 га була утворена за рахунок, у тому числі, земельної ділянки загальною площею 0,0660 га, кадастровий номер 2110100000:31:001:0278, а остання вибула із володіння територіальної громади незаконно.
Таким чином, у зв`язку із витребуванням земельної ділянки за кадастровим номером 2110100000:31:001:0278, земельна ділянка за кадастровим номером 2110100000:31:001:0392 не може існувати як об`єкт цивільних прав в силу наведених положень статті 79-1 Земельного кодексу України (аналогічна позиція Верховного Суду, викладена у постанові від 29.06.2022 у справі №924/1411/20).
За вказаних обставин із врахуванням клопотання від 04.12.2023 року позивач просив:
1) визнати незаконним та скасувати п. 1.22 рішення 27 сесії 6 скликання Ужгородської міської ради від 09.11.2015 за №1882.
2) скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на земельну ділянку за кадастровим номером 2110100000:31:001:0392, площею 0,153 га, у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та державну реєстрацію вказаної земельної ділянки у Державному земельному кадастрі.
3) витребувати земельну ділянку за кадастровим номером 2110100000:31:001:0278, площею 0,0660 га від ОСОБА_1 в координатах, межах та конфігурації, що була передана у власність Костак на підставі п. 1.22 рішення 27 сесії 6 скликання Ужгородської міської ради від 09.11.2015 за №1882 на користь територіальної громади міста Ужгорода в особі Ужгородської міської ради (ідентифікаційний код юридичної особи 33868924).
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Бойко Богдан Богданович, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.
Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що прокуратура звертається із позовною заявою в інтересах держави в особі Ужгородської міської ради, яка є первинним суб`єктом місцевого самоврядування та суб`єктом права комунальної власності є територіальна громада, а тому в контексті вказаних позовних вимог є компетентним органом. Однак, матеріали справи не містять звернення органу прокуратури у порядку ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» до відповідного суб`єкта владних повноважень (Ужгородська міська рада), який законом уповноважений на звернення до суду у зв`язку із порушенням прав територіальної громади м. Ужгород. Таким чином, Ужгородська міська рада як компетентний орган, який уповноважений законом на захист прав територіальної громади, не був повідомлений про наявність порушень законодавства, був позбавлений у розумні строки після отримання повідомлення самостійно звернутись до суду з позовом в інтересах держави. Вказує, що відсутні підстави для представництва інтересів держави у даній справі прокурором, а тому існують підстави для закриття провадження, відкритого за позовною заявою прокурора. Крім того зазначає, що при вирішенні спору у цій справі не встановлено всіх критеріїв для відповідності втручання держави у право відповідача на мирне користування майном.
У додаткових поясненнях Ужгородська окружна прокуратура Закарпатської області обґрунтовує наявність у прокурора права звернутися з даним позовом самостійно, без надання доказів на підтвердження того, що він попередньо повідомляв компетентні органи, що уповноважений захищати інтереси територіальної громади. 
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
В судовому засіданні прокурор Роман М.С. просить відхилити апеляційну скаргу, рішення суду залишити без змін.
Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися. Про дату, час, місце розгляду справи належним чином повідомлені. Справа на підставі ч.2 ст. 372 ЦПК України розглянута у їх відсутності.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення прокурора, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Задовольняючи заявлений позов, суд першої інстанції виходив з його обґрунтованості та доведеності.
З такими висновками суду погоджується колегія суддів, оскільки вони ґрунтуються на нормах матеріального та процесуального права.
Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно із ч.1 ст 15 ЦК Україникожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Стосовно наявності підстав для представництва інтересів держави у даній справі прокурором колегія суддів виходить з наступного.
Відповідно до п. 3 ст. 131-1 Конституції України прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.
Згідно зі ст. 1 Закону України «Про прокуратуру» прокуратура України становить єдину систему, яка в порядку, передбаченому цим Законом, здійснює встановлені Конституцією України функції з метою захисту, зокрема, загальних інтересів суспільства та держави.
У випадках, визначених цим Законом, на прокуратуру покладається функція з представництва інтересів громадянина або держави в суді (п. 2 ч. 1 ст. 2 Закону).
Згідно з положеннями ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» в редакції, чинній на час пред`явлення позову, прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.  Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому ч.4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру».
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15.01.2020 у справі № 698/119/18 дійшла висновку, що у разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у цього органу повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві, і в такому разі прокурор набуває статусу позивача.
За ст. 55 Конституції України, кожному гарантується право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань, у тому числі безпосередньо у судовому засіданні.
У пункті 157 постанови Велика Палата Верховного Суду вказала, що: 
1) прокурор звертається до суду в інтересах держави в особі органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, якщо:
- орган є учасником спірних відносин і сам не порушує інтересів держави, але інший учасник порушує (або учасники порушують) такі інтереси;
- орган не є учасником спірних відносин, але наділений повноваженнями (компетенцією) здійснювати захист інтересів держави, якщо учасники спірних відносин порушують інтереси держави; 
2) прокурор звертається до суду в інтересах держави як самостійний позивач, якщо: 
- відсутній орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах;
- орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, є учасником спірних відносин і сам порушує інтереси держави.
У постанові Верховного Суду від 04.11.2022 в справі № 420/18905/21 сформовано висновок про те, що прокурор може захищати і суспільні інтереси, зокрема, громад з тих самих підстав, що й інтереси держави. Відтак, позов прокурора в інтересах громади прирівнюється до позову прокурора в інтересах держави.
Відповідно до пункту б) частини 1 статті 80 ЗК України суб`єктами права власності на землю, зокрема, є територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, - на землі комунальної власності.
Аналогічне положення закріплено також в ч. 1 ст. 83 ЗК України, згідно з якої землі, які належать на праві власності територіальним громадам, є комунальною власністю.
Однак, воля територіальної громади, як власника земель комунальної власності, при розпорядженні земельними ділянками комунальної власності, може виражатися лише в таких діях та рішеннях органу місцевого самоврядування, які відповідають вимогам законодавства та інтересам територіальної громади.
Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно із ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. 
Частиною 1 ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно з приписами ч.ч.1,5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Судом встановлено, що пунктом 2.63 рішення XXVI сесії VI скликання Ужгородської міської ради «Про надання та відмову у наданні дозволів на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок» № 1507 від 07 листопада 2014 року надано гр. ОСОБА_2 дозвіл на розробку проекту відведення земельної ділянки площею 0,0660 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд по АДРЕСА_1 . (а.с. 11 Т.1).
Так, з матеріалів справи слідує, що у 2010 році до Ужгородської міської ради Закарпатської області обрано 60 депутатів, що підтверджується відомостями з офіційного веб-сайту Ужгородської міської ради.
Враховуючи вимоги ст. 100 ЦПК України, беручи до уваги висновки Верховного Суду від 29.01.2021 у справі №922/51/20, зважаючи на відсутність у відповідачів та їх представників заперечень щодо кількості депутатів міської ради, обраних на сесію, у межах якої приймалося оспорюване рішення, суд першої інстанції вірно виходив з того, що кількість депутатів ради, обраних на відповідну сесію становить 60 осіб.
Пунктом 1.22 Рішенням 27 сесії 6 скликання Ужгородської міської ради від 09.11.2015 року за № 1882 ОСОБА_2 затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки за кадастровим номером 2110100000:31:001:0278 площею 0,0660 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 та передано її у власність.(а.с. 12-13 Т.1)
На підставі вказаного рішення органу місцевого самоврядування Управлінням Держземагенства в Ужгородському районі за громадянинкою ОСОБА_2 було здійснено державну реєстрацію земельної ділянки з кадастровим номером 2110100000:31:001:0278 площею 0,0660 га.
В подальшому, як вбачається із Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №356836960 від 04.12.2023 року, право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 2110100000:31:001:0278 площею 0,0660 га було зареєстровано за ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу №106 від 04.11.2020 року (номер запису про право власності 12019903). Цільове призначення: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).
Згідно листа заступника начальника управління Квіт В. від 19.09.2016 №265/20-13 повідомлено керівника Ужгородської місцевої прокуратури про те, що ділянка за кадастровим №21101000000:31:001:0278 згідно публічної кадастрової карти та генплану 2004 року знаходиться на території зелених насаджень загального користування. ( а.с. 14, Т.1)
Згідно Акту перенесення в натуру (на місцевість) меж охоронних зон, зон санітарної охорони, санітарно-захисних зон і зон особливого режиму використання земель вбачається, що при складанні проекту землеустрою встановлено, що через земельну ділянку, що знаходиться в АДРЕСА_1 , площею 0,0660 га, що передана у власність гр. ОСОБА_2 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) проходять межі санітарно-захисних зон від кладовища площею 0,0660 га.
Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №356291585 від 29.11.2023 земельна ділянка з кадастровим номером 21101000000:31:001:0392 на праві власності належить ОСОБА_1 .
Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №356836960 від 04.12.2023 земельна ділянка з кадастровим номером 2110100000:31:001:0278 на праві власності на підставі договору купівлі-продажу №106 від 04.11.2020 року належить ОСОБА_1 .
Згідно інформації наданої в.о. начальника Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області Відділу в Ужгородському районі Бомбушкар В. земельна ділянка за кадастровим номером 2110100000:31:001:0392 утворена шляхом об`єднання раніше сформованих земельних ділянок за кадастровими номерами 2110100000:31:001:0277 та 2110100000:31:001:0278, які належали гр. ОСОБА_1 на праві приватної власності.
Разом з тим, судом встановлено, що старшим слідчим слідчого відділу Ужгородського відділу поліції ГУНП в Закарпатській області Пекарем В.І. здійснювалося досудове розслідування у кримінальному провадженні №42015070030000163 від 25.11.2015 за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 366 КК України.
Як встановлено судом, 15 січня 2018 року ОСОБА_3 , у межах кримінального провадження № 42015070030000163 від 25.11.2015 року, було повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.367 КК України, а саме службовій недбалості, тобто у неналежному виконанні службовою особою своїх службових обов`язків, через несумлінне ставлення до них, що спричинило тяжкі наслідки охоронюваним законом громадським інтересам.
Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду від 05.06.2023 року звільнено ОСОБА_3 від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.367 КК України на підставі п.3 ч.1 ст. 49 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності; кримінальне провадження №42015070030000163 відомості щодо якого внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 25.11.2015 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.367 КК України, - закрито на підставі п.1 ч.2 ст.284 КПК України.
Закриття даного кримінального провадження у зв`язку із закінченням строків давності та звільнення ОСОБА_3 (відповідальної особи по роботі з депутатами та постійними комісіями) від кримінальної відповідальності на підставі п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України відноситься до нереабілітуючих підстав, тобто таких які не знімають підозру, але звільняють від кримінальної відповідальності.
Так, 09.11.2015 відбулось голосування за рішення Ужгородської міської ради №1882 від 09.11.2015 «Про затвердження та відмову в затвердженні проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок (проект №1626), відповідно до якого Перед початком 27 сесії 6 скликання Ужгородської міської ради, 09.11.2015 о 10 год. 06 хв., у відповідності до ст. 34 Регламенту, згідно роздруківки ПТК «Віче», шляхом застосування персональних карток «Віче» зареєстровано 30 депутатів. В подальшому, 09.11.2015 о 10 год. 07 хв. проведено повторну реєстрацію, згідно роздруківки ПТК «Віче», шляхом застосування персональних карток «Віче» зареєстровано 33 депутати Ужгородської міської ради.
Відповідно до роздруківки ПТК «Віче», шляхом застосування персональних карток «Віче» щодо прийняття проекту рішення №1626 за основу проголосувало 32 депутати Ужгородської міської ради.
Зокрема, серед присутніх депутатів значаться депутати ОСОБА_4 (пульт для голосування № 57), ОСОБА_5 (пульт для голосування № 33), ОСОБА_6 (пульт для голосування № 13) та ОСОБА_7 (пульт для голосування № 49).
З оглянутого у судовому засіданні суду першої інстанції листа № 394 від 13.04.2016 року командира військової частини НОМЕР_2 полковника м/с ОСОБА_8 встановлено, що з 05.11.2015 року по 08.12.2015 року полковник ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 перебував на стаціонарному обстеженні у травматологічному відділенні військової частини НОМЕР_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) (а.с. 102,Т.1).
Згідно з інформацією Державної прикордонної служби, викладеної в листі №5/13-93 від 07.04.2016 ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_6 з 08.11.2015 по 12.11.2015 та ОСОБА_7 з 08.11.2015 по 20.11.2015 перебували за межами Державного кордону України.
Окрім того, ОСОБА_9 , будучи депутатом Ужгородської міської ради, під час виникнення конфлікту інтересів не повідомив про нього в установленому порядку колегіальний орган Ужгородську міську раду і вчинив дії в умовах реального конфлікту інтересів на 27 сесії Ужгородської міської ради 6 скликання (4 пленарне засідання) взяв участь у голосуванні і голосував за рішення № 1882 від 09.11.2015 «Про затвердження та відмову в затвердженні проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок».
Згідно з роздруківкою результатів голосування із зазначенням прізвищ депутатів Ужгородської міської ради на четвертому пленарному засіданні XXVII сесії Ужгородської міської ради VI скликання 09 листопада 2015 року за проект № 1626 «Про затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок» в цілому, депутат ОСОБА_9 проголосував «ЗА». З даної Роздруківки також встановлено, що всього проголосувало 33 депутати, з них: «за» - 32; «проти» - 0; «утрималось» - 0; «не голосувало» - 1. рішеня прийнято.
Прийняття оспорюваного рішення в умовах реального конфлікту інтересів та допущення ОСОБА_9 порушення вимог ст. 28, ч.2 ст. 35 Закону України «Про запобігання корупції» та ст. 59-1 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» підтверджено в постанові Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 12.04.2017 у справі № 308/12880/16-п, якою ОСОБА_9 визнано винним у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ч. 1, ч. 2 ст. 172-7 КУпАП. Вказана постанова Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області в цій частині залишена без змін постановою Апеляційного суду Закарпатської області від 11.07.2017.
Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.
Відповідно до п. 1 «б» ч. 1 ст. З Закону України «Про запобігання корупції» суб`єктами, на яких поширюється дія цього Закону, є народні депутати України, депутати Верховної Ради Автономної Республіки Крим, депутати місцевих рад, сільські, селищні, міські голови.
Згідно із ст. 28 Закону України «Про запобігання корупції» особи, зазначені у пунктах 1, 2 частини першої статті 3 цього Закону, зобов`язані: 1) вживати заходів щодо недопущення виникнення реального, потенційного конфлікту інтересів; 2) повідомляти не пізніше наступного робочого дня з моменту, коли особа дізналася чи повинна була дізнатися про наявність у неї реального чи потенційного конфлікту інтересів безпосереднього керівника, а у випадку перебування особи на посаді, яка не передбачає наявності у неї безпосереднього керівника, або в колегіальному органі - Національне агентство чи інший визначений законом орган або колегіальний орган, під час виконання повноважень у якому виник конфлікт інтересів, відповідно; 3) не вчиняти дій та не приймати рішень в умовах реального конфлікту інтересів; 4) вжити заходів щодо врегулювання реального чи потенційного конфлікту інтересів.
Відповідно до ч. 2 ст. 35 Закону України «Про запобігання корупції» у разі виникнення реального чи потенційного конфлікту інтересів у особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, яка входить до складу колегіального органу, вона не має права брати участь у прийнятті рішення цим органом.
Згідно із ч. 1 ст. 59-1 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» депутат, зокрема міської ради, бере участь у розгляді, підготовці та прийнятті рішень відповідною радою за умови самостійного публічного оголошення про це під час засідання ради, на якому розглядається відповідне питання.
Відповідно до ст. 67 Закону України «Про запобігання корупції» нормативно-правові акти, рішення, видані (прийняті) з порушенням вимог цього Закону, підлягають скасуванню органом або посадовою особою, уповноваженою на прийняття чи скасування відповідних актів, рішень, або можуть бути визнані незаконними в судовому порядку за заявою заінтересованої фізичної особи, об`єднання громадян, юридичної особи, прокурора, органу державної влади, зокрема Національного агентства, органу місцевого самоврядування.
Відповідно до пункту 1.1.2 Методичних рекомендацій щодо запобігання та врегулювання конфлікту інтересів, затвердженого рішенням Національного агентства з питань запобігання корупції від 29.09.2017 № 839 (далі - Методичні рекомендації) «... депутат сільської ради в силу приписів статті 59-1 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", якщо розгляд, підготовка чи прийняття рішення радою з певного питання утворює конфлікт інтересів у такого депутата, зобов`язаний самостійно публічно оголосити про це під час засідання ради, на якому розглядається відповідне питання. Контроль за дотриманням цих вимог, надання консультацій та роз`яснень покладається на постійну комісію, визначену відповідною радою».
У постанові від 20.03.2019 у справі №442/730/17 Велика Палата Верховного Суду висловила правову позицію, відповідно до якого рішення, прийняті в умовах конфлікту інтересів, необхідно визнавати незаконними з урахуванням вимог Конвенції ООН проти корупції, національного законодавства і тих негативних наслідків для самого існування демократичного суспільства, яке спричиняє корупція.
Велика Палата Верховного Суду відступила від правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 червня 2018 року у справі № 459/2673/16 у подібних правовідносинах та вказала про помилковий висновок, що наявність потенційного або реального конфлікту інтересів не тягне за собою автоматичної недійсності прийнятих рішень колегіального органу, а лише у визначених законом випадках може вплинути на втрату правомочності органу. Такі висновки містчться і в постанові Верховного Суду від 16.10.2019 у справі 445/2346/16-ц.
Верховний Суд у постанові від 31.10.2018 у справі №810/2500/16, від 21.09.2018 у справах № 237/2574/17, № 237/2242/17 також звертає увагу на помилковість висновку, що стаття 67 Закону України «Про запобігання корупції» не містить імперативного припису про обов`язковість визнання незаконним та скасування такого рішення, оскільки, альтернатива у вказаній статті зазначена, виключно, щодо вибору способу оскарження рішення прийнятого за наявності конфлікту інтересів (скасування органом або посадовою особою, уповноваженою на прийняття чи скасування відповідних актів, рішень, чи визнання незаконними рішень в судовому порядку), і не передбачає іншої компетенції суду, ніж визнання такого рішення незаконним, у порядку, встановленим процесуальним законом.
Оскільки, п. 1.22 рішення 27 сесії 6 скликання Ужгородської міської ради від 09.11.2015 за №1882 прийнято в тому числі за участі депутата Ужгородської міської ради ОСОБА_9 в результаті корупційних адміністративних правопорушень, приймаючи до уваги той факт, що у голосуванні прийняло участі менше половини депутатів від загального складу ради, суд першої інстанції дійшов до вірного висновку про наявність обґрунтованих підстав для визнання незаконним та скасування пункту 1.22 рішення 27 сесії 6 скликання Ужгородської міської ради від 09.11.2015 за №1882.
За змістом статей 15,16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі їх порушення, невизнання або оспорювання. Перелік способів захисту, визначений у ч.2 ст. 16 ЦК України, не є вичерпним. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої вказаної статті).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала у своїх постановах, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.
Відповідно до ст.14 Конституції України, ч.1, ч.2 ст.373 ЦК України та ст.1 ЗК України, земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.
Правовідносини щодо володіння, користування і розпорядження землею регулюються, зокрема, ЗК України, а також прийнятими відповідно до нього нормативно-правовими актами.
Згідно зі ст. 21 Земельного кодексу України, порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання недійсними рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам.
Статтею 21 Цивільного кодексу України передбачено, що суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.
З огляду на викладене, пункт 1.22 рішення 27 сесії 6 скликання Ужгородської міської ради від 09.11.2015 за № 1882 є незаконним та підлягає скасуванню.
Стосовно позовних вимог в частині витребування земельної ділянки за кадастровим номером 2110100000:31:001:0278 від ОСОБА_1 площею 0,0660 га, на користь територіальної громади міста Ужгород, суд виходить з наступного.
Відповідно до положень статей 13, 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.
Статтями 2, 19 Закону України «Про охорону земель» визначено, що об`єктом особливої охорони держави є всі землі в межах території України.
Відповідно до статті 19 Конституції України посадові особи органів державної влади зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
З огляду на подальше відчуження незаконно переданого у приватну власність майна (земельної ділянки за кадастровим номером 2110100000:31:001:0278 площею 0,0660 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, інтереси власника - держави (в особі територіальної громади міста Ужгорода) порушені.
Статтею 16 ЦК України визначено способи захисту цивільних прав та інтересів, а також можливість їх захистити іншим способом, встановленим договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
Главою 29 ЦК України визначено такі способи захисту права власності як витребування майна з чужого незаконного володіння (віндикаційний позов) та усунення перешкод у реалізації власником права користування та розпорядження його майном (негаторний позов).
ЦК України передбачені засади захисту права власності, зокрема право на витребування власником свого майна від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України) та від добросовісного набувача (стаття 388 ЦК України).
Відповідно до закріпленого в статті 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння.
Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі ч. 1 ст. 388 ЦК України пов`язується з тим, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.
Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.
За змістом ст. 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі, зокрема, за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею.
Відповідно до приписів ч. 5 ст. 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради.
Частиною 5 ст. 60 цього Закону визначено, що органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності.
Отже, правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності належать органу місцевого самоврядування, яким у спірних правовідносинах є Ужгородська міська рада.
При цьому ст. 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Територіальна громада міста як власник спірної земельної ділянки делегує міській раді повноваження щодо здійснення права власності від її (громади) імені, в її інтересах, виключно у спосіб та у межах повноважень, передбачених законом.
Тобто воля територіальної громади як власника може виражатися лише в таких діях органу місцевого самоврядування, які відповідають вимогам законодавства та інтересам територіальної громади.
Здійснення міською радою права власності, зокрема розпорядження земельною ділянкою, не у спосіб та не у межах повноважень, передбачених законом, не може вважатись вираженням волі територіальної громади.
У даній справі земельна ділянка вибула з володіння власника (територіальної громади міста Ужгорода) незаконно, тобто поза його волею, оскільки рішення про її передачу у приватну власність суперечить діючому законодавству.
Отже, пред`явлення прокурором позову в інтересах держави до добросовісного набувача про витребування цього майна на підставі ст. 388 ЦК України відповідає вимогам закону.
Такі висновки викладені в постанові Верховного Суду від 29.05.2019 року в справі № 367/2022/15-ц, від 13.04.2022 року у справі №658/2250/20.
Відповідно до висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 17.12.2014 у справі № 6-140цс14, власник майна може витребувати належне йому майно від будь якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними. Захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України. Аналогічний висновки викладені у постанові Великої палати Верховного Суду у постанові від 30.05.2018 у справі №368/1158/16-ц.
Також згідно правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 04.07.2018 № 361/3009/16-ц, майно може бути витребувано від кінцевого набувача з підстав, передбачених статтею 388 ЦК України, оскільки вимоги власника про визнання недійсними правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після визнання незаконним і скасування первинного рішення про його відчуження, не підлягають задоволенню.
Із вказаною позиціями погодилася також Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05.12.2018 у справі № 522/2202/15-ц, зазначивши, що віндикація застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України.
З урахуванням наведеного, встановивши, що спірна земельна ділянка вибула з володіння власника територіальної громади міста Ужгород, не з її волі, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що прокурором Ужгородської окружної прокуратури правомірно заявлено позовну вимогу про витребування такої земельної ділянки, на підставі положень статі 388 ЦК України, оскільки, такий спосіб захисту забезпечить відновлення порушених прав територіальної громади міста Ужгород.
Разом з цим, на даний час земельна ділянка за кадастровим номером 2110100000:31:001:0278 як об`єкт цивільних прав не існує. За інформацією, що міститься в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно вказана земельна ділянка новим власником ОСОБА_1 об`єднана із іншою належною їй на праві власності земельною ділянкою за кадастровим номером 2110100000:31:001:0277, а новоствореній земельній ділянці, площею 0,153 га присвоєно кадастровий номер 2110100000:31:001:0392.
Стосовно позовних вимог в частині скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_1 на земельну ділянку за кадастровим номером 2110100000:31:001:0392, площею 0,153 га, у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та державну реєстрацію вказаної земельної ділянки у Державному земельному кадастрі, слід зазначити наступне.
Згідно з ч. 1 ст. 181 ЦК України до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки. Право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації (ч. 1 ст. 182 ЦК України).
Відповідно до частин 1, 3, 4 статті 79-1 Земельного кодексу України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав, передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Сформовані земельні ділянки підлягають реєстрації в Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номеру. Відповідно до ч. 10 ст. 79-1 Земельного кодексу України державна реєстрація речових прав на земельні ділянки здійснюється після державної реєстрації земельних ділянок у Державному земельному кадастрі.
При цьому формування земельних ділянок їх володільцем, зокрема внаслідок поділу та/або об`єднання, з присвоєнням їм кадастрових номерів, зміною інших характеристик не впливає на можливість захисту права власності чи інших майнових прав у визначений цивільним законодавством спосіб. Вказаний висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.07.2022 у справі № 923/196/20 (провадження № 12-58гс21, пункти 57-60, 73).
Аналогічних висновків щодо можливості захисту права власності чи інших майнових прав у визначений цивільним законодавством спосіб у разі формування земельних ділянок їх володільцем, зокрема внаслідок поділу та/або об`єднання, з присвоєнням їм кадастрових номерів, зміною інших характеристик, Велика Палата Верховного Суду дійшла і в ряді інших постанов. а саме: від 29.05.2019 у справі №367/2022/15-ц (провадження N 14-376цс18, пункт 56), від 01.10.2019 у справі № 922/2723/17 (провадження 12-2гс19, пункт 7.36), від 01.09.2020 у справі № 233/3676/19 (провадження № 14-65цс20, пункт 61), від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (провадження 14-2цс21, пункт 200).
Верховний Суд виклав правову позицію у постанові від 25.07.2018 у справі № 640/8456/16-ц, що у разі об`єднання земельних ділянок не відбувається виникнення чи створення іншого нового майна, відмінного від попереднього, не має місця перетворення або переробка тощо, фактично та юридично відбувається заміна кількох правовстановлюючих документів на один новий, яким засвідчено право власності на те саме майно, що й у попередніх документах. Залишаються попередніми як правові, так і фізичні характеристики об`єднаних ділянок, зокрема, не відбувається зміна їх цільового призначення, розташування тощо.
Суд першої інстанції правильно встановив та заначив, що ефективним способом захисту інтересів держави буде витребування земельної ділянки за кадастровим номером 2110100000:31:001:0278 від ОСОБА_1 в координатах, межах та конфігурації, що була передана у власність ОСОБА_2 на підставі п. 1.22 рішення 27 сесії 6 скликання Ужгородської міської ради № 1882, що неможливо без скасування державної реєстрації земельної ділянки за кадастровим номером 2110100000:31:001:0392 у Державному земельному кадастрі.
Під ефективністю судового захисту розуміється спроможність судового рішення (за наслідками його виконання) призвести до усунення невизначеності у праві позивача та відновити права та законні інтереси особи, на захист яких було подано відповідний позов.
Дану правову позицію висловлено Верховним Судом у постанові від 10.11.2021 у справі № 910/8060/19.
Застосування судом того чи іншого способу захисту має призводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту (принцип процесуальної економії (постанова Великої Палати Верховного Суду від 06.04.2021 у справі № 910/10011/19).
Частиною 13 ст. 79-1 Земельного кодексу України земельна ділянка припиняє існування як об`єкт цивільних прав, а її державна реєстрація скасовується в разі скасування державної реєстрації земельної ділянки на підставі судового рішення внаслідок визнання незаконною такої державної реєстрації.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Загальними засадами державної реєстрації прав є, зокрема: 1)гарантування державою об`єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження; 2) обов`язковість державної реєстрації прав у Державному реєстрі прав; 2-1) одночасність вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном, об`єктом незавершеного будівництва, майбутнім об`єктом нерухомості та державної реєстрації прав; 3) публічність державної реєстрації прав; 4) внесення відомостей до Державного реєстру прав виключно на підставах та в порядку, визначених цим Законом;
Відповідно до ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи визнання його прийнятим з порушенням цього Закону та анулювання у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються.
За подібних підстав Верховний Суд у постанові від 31.01.2023 у справі №924/504/20 зазначив, що «…повернення земельної ділянки у володіння власника (титульного володільця) шляхом задоволення позовної вимоги про витребування майна в повній мірі не відбувається з огляду на те, що спірна земельна ділянка з кадастровим номером 6822484100:03:001:0128 втратила статус об`єкта цивільних прав, тому рішення суду про витребування майна не є підставою для здійснення реєстратором відповідних дій щодо проставлення відмітки про скасування державної реєстрації прав і відкриття закритого розділу державного реєстру прав та відповідної реєстраційної справи, оскільки за відповідачами зареєстровано право не на витребувану спірну земельну ділянку, а на новоутворену земельну ділянку, що не відповідатиме меті віндикаційного позову, спрямованого на захист прав власника земельної ділянки.»
Отже, з метою ефективності способу захисту порушених інтересів держави є також підстави скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на земельну ділянку за кадастровим номером 2110100000:31:001:0392, площею 0,153 га, у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та державну реєстрацію вказаної земельної ділянки у Державному земельному кадастрі.
Такі висновки щодо ефективності обраного прокурором способу захисту, з урахуванням встановлених обставин, відповідають правовим висновкам, викладеним у постанові Верховного Суду від 24.03.2021 у справі № 672/1790/18.
Судом першої інстанції було вірно взято до уваги, що предметом безпосереднього регулювання статті 1 Першого протоколу до Конвенції є втручання держави в право на мирне володіння майном, зокрема й позбавлення особи права власності на майно шляхом його витребування на користь держави.
У практиці ЄСПЛ напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.
В питаннях оцінки «пропорційності» Європейського суду з прав людини, як і в питаннях наявності «суспільного», «публічного» інтересу, визнає за державою достатньо широку «сферу розсуду», за виключенням випадків, коли такий «розсуд» не ґрунтується на розумних підставах (рішення в справах «Спорронґ і Льоннорт проти Швеції», «Булвес» АД проти Болгарії»).
ЄСПЛ, оцінюючи можливість захисту права особи за ст. 1 Першого протоколу, загалом перевіряє доводи держави про те, що втручання в право власності відбулося в зв`язку з обґрунтованими сумнівами щодо законності набуття особою права власності на відповідне майно, зазначаючи, що існують відмінності між тією справою, в якій законне походження майна особи не оспорюється, і справами стосовно позбавлення особи власності на майно, яке набуте злочинним шляхом або стосовно якого припускається, що воно було придбане незаконно (наприклад, рішення та ухвали ЄСПЛ у справах «Раймондо проти Італії» від 22 лютого 1994 року, «Філліпс проти Сполученого Королівства» від 05 липня 2001 року, «Аркурі та інші проти Італії» від 05 липня 2001 року, «Ріела та інші проти Італії» від 04 вересня 2001 року, «Ісмаїлов проти Російської Федерації» від 06 листопада 2008 року).
Отже, ст. 1 Першого протоколу гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується.
Водночас, Ужгородською міською радою протиправно, всупереч вимог земельного законодавства передано у приватну власність земельну ділянку за рахунок зеленої зони загального користування, розміщеної в санітарній захисні зоні від кладовища. При цьому набувачі земельної ділянки ОСОБА_2 та в подальшому ОСОБА_1 повинні були усвідомлювати встановлені законом обмеження щодо передачі відповідної земельної ділянки у приватну власність та обмеження щодо її подальшого використання, що ставить їх добросовісність під час набуття земельної ділянки у власність під обґрунтований сумнів та підтверджує дотримання «справедливого балансу» у даних правовідносинах. 
Відтак, доводи апеляції, що в даній справі не встановлено всіх критеріїв для відповідності втручання держави у право відповідача на мирне користування майном спростовуються матеріалами справи, оскільки звернення прокуратури до суду відбулося відповідно до приписів національного законодавства, зокрема з огляду на вказані в позові та підтверджені судом першої інстанції порушення Ужгородською міською радою норм земельного та містобудівного законодавства при наданні земельної ділянки у приватну власність. Втручання має легітимну мету, оскільки спрямоване на відновлення порушених інтересів держави щодо захисту права власності на земельну ділянку, яка всупереч встановленого законом порядку безоплатно вибула з власності територіальної громади міста Ужгорода. Перебування спірної земельної ділянки в зоні земель загального користування - зелених зон, а також в межах санітарно-захисних зон кладовища свідчать про наявність істотних порушень інтересів держави і, відповідно, легітимної мети даного позову прокурора. Захід із втручання у право відповідача є пропорційним визначеній меті, оскільки витребування даної земельної ділянки є сдиним належним способом захисту порушених інтересів держави, з огляду на встановлену законом неможливість перебування земель загального користування (зелених зон) у приватній власності.
З врахуванням наведеного суд першої інстанції правомірно та обґрунтовано задовольнив заявлений позов. 
Не заслуговують на увагу також доводи апеляційної скарги про те, що відсутні підстави для представництва інтересів держави у даній справі прокуратури, оскільки Ужгородська окружна прокуратура обгрунтовано звернулась до суду самостійно, в інтересах держави, визначивши відповідачем Ужгородську міську раду, яка прийняла незаконне рішення щодо надання спірної земельної ділянки у приватну власність. Водночас, пред`явлення Ужгородською окружною прокуратурою позовної заяви самостійно, в інтересах держави, виключає необхідність встановлення бездіяльності органу місцевого самоврядування чи повідомляти його про намір представництва інтересів держави в суді, що узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду, які викладені у пункті 139 постанови від 11.06.2024 у справі № 925/1133/18).
Таким чином, суд першої інстанції, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази, дав їм належну оцінку та правомірно задовольнив заявлений позов.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Доводи апеляційної скарги встановлених судом першої інстанції обставин не спростовують, не дають підстав для висновку, що оскаржене рішення постановлено без додержання норм матеріального і процесуального права.
Рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування немає.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З врахуванням наведеного, апеляційний суд дійшов до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення суду першої інстанції без змін.
Керуючись ст.ст.374, 375, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд,-
у х в а л и в :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Бойко Богдан Богданович, залишити без задоволення.
Заочне рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 28 березня 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена до Верховного Суду.
Повний текст судового рішення складено 07 квітня 2026 року.
Головуючий: 
Судді: