Харківський окружний адміністративний суд 	
61700, м. Харків, майдан Свободи, 6, inbox@adm.hr.court.gov.ua, ЄДРПОУ: 34390710
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
06 березня 2026 р. № 520/32/26
Харківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Дмитра Волошина, розглянувши в порядку спрощеного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 про визнання бездіяльності протиправною та визнання незаконним і скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії
У С Т А Н О В И В :
ОСОБА_1 звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом, в якому просить суд:
- визнати бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_3 щодо не розгляду заяви ОСОБА_1 від 13 червня 2025 року про надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації на підставі пункту 9 частини 1 статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» і неприйняття відповідного рішення за результатами розгляду заяви про надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації на підставі пункту 9 частини 1 статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», незаконною;
- визнати наказ начальника ІНФОРМАЦІЯ_4 від 02 листопада 2025 №1615 «Про призов військовозобов`язаних та резервістів на військову службу під час мобілізації на особливий період», яким ОСОБА_1 призвано на військову службу під час мобілізації і відправлено до Військової частини НОМЕР_1 незаконним і скасувати;
- зобов`язати начальника ІНФОРМАЦІЯ_4 виключити ОСОБА_1 зі списків особового складу Військової частини НОМЕР_1 . поновити ОСОБА_1 на військовому обліку в ІНФОРМАЦІЯ_5 як «військовозобов`язаного» та внести відповідні зміни до Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що він перебував на військовому обліку у ІНФОРМАЦІЯ_6 . Згідно з актом про встановлення факту постійного догляду від 23 травня 2025 року позивач є особою, яка здійснює постійний догляд за ОСОБА_2 , яка є йому рідною матір`ю. 13 червня 2025 року адвокатом разом із супровідним листом було направлено до ІНФОРМАЦІЯ_3 заяву ОСОБА_1 від 13 червня 2025 року про надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації на підставі п. 9 ч. 1 с. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», а саме, у зв`язку зі здійсненням постійного догляду за матір`ю. Однак, у встановлені законом строки відповіді на заяву ОСОБА_1 від 13 червня 2025 року надано не було, відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації на підставі п. 9 ч. 1 с. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» оформлено також не було. У подальшому позивача було поставлено на військовий облік ІНФОРМАЦІЯ_7 . 02 листопада 2025 року наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_4 № 1615 позивача було призвано на військову службу під час мобілізації на особливий період і відправлено до Військової частини НОМЕР_1 . Позивач вважає свої права порушеними, тому звернувся до суду з даним адміністративним позовом. 
Ухвалою від 05.01.2026 відкрито у справі спрощене провадження без повідомлення (виклику) сторін у порядку, передбаченому статтею 262 Кодексу адміністративного судочинства України, та запропоновано відповідачу надати відзив на позов. Запропоновано позивачу подати до суду відповідь на відзив, а відповідачу - заперечення протягом п`яти календарних днів з моменту отримання відповідних документів.
Копія ухвали про відкриття спрощеного провадження доставлена представнику позивача та відповідачам до їх електронних кабінетів через підсистему "Електронний суд", що підтверджується довідками про доставку електронних листів.
Перший відповідач, ІНФОРМАЦІЯ_1 , подав до суду відзив на позовну заяву, згідно якого виклав свої заперечення проти позову, зазначивши, що 13.06.2025 позивачем було надано заяву про надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період відповідно до пункту 9 частини 1 статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію». За результатом розгляду заяви позивача протоколом від 17.06.2025 № 13 комісія ухвалила рішення про відмову в наданні відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації на особливий період. Підставою відмови стало ненадання позивачем належних документів, визначених постановою КМУ № 560 від 16.05.2024, що підтверджують необхідність потреби у постійному догляді, а саме довідки до акту огляду МСЕК за формою МОЗ, або витяг з рішення ЕКзОПФО, або висновок ЛКК закладу охорони здоров`я про потребу в постійному догляді за формою МОЗ, або рішення ЕКзОПФО. Окрім того, відповідач зазначив, що позивач повторно не скористався правом на подання заяви на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації на особливий період з належним пакетом документів, визначеним постановою КМУ № 560, таким чином підлягав мобілізації на загальних підставах. Просить відмовити в задоволенні позову. 
Другий відповідач, ІНФОРМАЦІЯ_7 , подав до суду відзив на позовну заяву, згідно якого виклав свої заперечення проти позову, просив відмовити в його задоволенні.
Позивач подав до суду відповідь на відзив, згідно якої підтримав свої позовні вимоги, просив позов задовольнити. 
Відповідно до ч. 5 ст. 262 КАС України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.
Дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні докази, суд встановив наступне.
Представник позивача 13.06.2025 направив до ІНФОРМАЦІЯ_8 , в якому позивач перебував на військовому обліку, разом із супровідним листом заяву позивача про надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації на підставі п. 9 ч. 1 с. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», а саме, у зв`язку зі здійсненням постійного догляду за матір`ю. 
За доводами позивача, у встановлені законом строки відповіді на його заяву від 13 червня 2025 року про надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації на підставі п. 9 ч. 1 с. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» надано не було, відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації на підставі п. 9 ч. 1 с. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» оформлено не було.
Позивач вважає протиправною бездіяльність відповідача щодо нерозгляду його заяви. 
Окрім того, у подальшому 02.11.2025 наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_4 № 1615 позивача було призвано на військову службу під час мобілізації на особливий період і направлено до Військової частини НОМЕР_1 .
Позивач вважає протиправним наказ начальника ІНФОРМАЦІЯ_4 від 02 листопада 2025 №1615 «Про призов військовозобов`язаних та резервістів на військову службу під час мобілізації на особливий період», яким його призвано на військову службу під час мобілізації та направлено до Військової частини НОМЕР_1 .
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд зазначає наступне.
Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади, їх посадові особи повинні діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначено Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 № 2232-XII (далі за текстом - Закон № 2232-XII).
Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону № 2232-XII захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.
Згідно з ч. 2, 3 ст. 1 Закону № 2232-XII, військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями. Військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.
Згідно з ч. 1 ст. 2 Закону № 2232-XII, військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
Частиною 14 статті 2 Закону № 2232-XII установлено, що виконання військового обов`язку в особливий період здійснюється з особливостями, визначеними цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.
Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24.02.2022 № 2102-IХ, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, постановлено: ввести в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.
Строк дії воєнного стану неодноразово продовжувався та станом на час розгляду справи триває.
Відповідно до ч. ч. 5 ст. 1 Закону № 2232-XII від виконання військового обов`язку громадяни України звільняються на підставах, визначених цим Законом.
Правові засади мобілізаційної підготовки та мобілізації в Україні, засади організації цієї роботи, повноваження органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, а також обов`язки підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності, повноваження і відповідальність посадових осіб та обов`язки громадян щодо здійснення мобілізаційних заходів унормовані Законом України від 21.10.1993 №3543-XII «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» (далі - Закон №3543-XII).
Відповідно до ст. 1 Закону №3543-XII мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.
Статтею 23 Закону №3543-XII врегульовано питання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації.
Частинами 7, 8 ст. 23 Закону №3543-XII регламентовано, що перевірка підстав щодо надання військовозобов`язаним відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації та її оформлення здійснюється територіальними центрами комплектування та соціальної підтримки. Відстрочка від призову на військову службу під час мобілізації може оформлюватися за допомогою Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів на підставі даних, отриманих з інших державних реєстрів або баз даних, які підтверджують, що військовозобов`язаний має право на одну з вищезазначених відстрочок. Порядок оформлення відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації за допомогою цього реєстру визначається Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до п. 1 Положення про територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23.02.2022 №154 (далі - Положення №154), територіальні центри комплектування та соціальної підтримки є органами військового управління, що забезпечують виконання законодавства з питань військового обов`язку і військової служби, мобілізаційної підготовки та мобілізації.
18.05.2024 набрав чинності Порядок проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 16.05.2024 №560 (далі - Порядок №560), у якому, серед іншого, визначено процедуру надання військовозобов`язаним та резервістам відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період та її оформлення.
Відповідно до п. 56, 57 порядку №560 відстрочка від призову на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період надається військовозобов`язаним з підстав, визначених ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».
За правилами п. 58 порядку №560 за наявності підстав для одержання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період військовозобов`язані (крім заброньованих) особисто подають на ім`я голови комісії районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки або його відділу заяву за формою, визначеною у додатку 4, до якої додаються документи, що підтверджують право на відстрочку, або копії таких документів, засвідчені в установленому порядку, зазначені у переліку згідно з додатком 5. Заява військовозобов`язаного підлягає обов`язковій реєстрації.
Відповідно до п. 60 порядку №560 комісія вивчає отримані заяву та підтвердні документи, оцінює законність підстав для надання відстрочки, за потреби готує запити до відповідних органів державної влади для отримання інформації, що підтверджує право заявника на відстрочку, або використовує інформацію з публічних електронних реєстрів.
Комісія зобов`язана розглянути отримані на розгляд заяву та документи, що підтверджують право на відстрочку, протягом семи днів з дати надходження, але не пізніше ніж протягом наступного дня від дати отримання інформації на запити до органів державної влади.
На підставі розгляду отриманих документів комісія ухвалює рішення про надання або відмову у наданні відстрочки. Рішення комісії оформляється протоколом.
Про прийняте комісією рішення повідомляється засобами телефонного, електронного зв`язку або поштою заявнику не пізніше ніж на наступний день після ухвалення такого рішення.
У разі позитивного рішення військовозобов`язаному надається довідка із зазначенням строку відстрочки за формою, визначеною у додатку 6. У разі відмови у наданні відстрочки військовозобов`язаному повідомляють письмово із зазначенням причин відмови за формою, визначеною у додатку 7. Таке рішення може бути оскаржене у судовому порядку.
До ухвалення комісією рішення військовозобов`язаний не підлягає призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період.
З матеріалів справи суд установив, що 13.06.2025 представник позивача подав до ІНФОРМАЦІЯ_3 заяву позивача про надання відстрочки від призову під час мобілізації на підставі п. 9 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».
Згідно поданого відповідачем до суду відзиву на позовну заяву судом установлено, що комісією при ІНФОРМАЦІЯ_9 було розглянуто заяву позивача від 13.06.2025 та додані до неї документи. 
За результатом розгляду вказаної заяви протоколом від 17.06.2025 р. № 13 комісія ухвалила рішення про відмову в наданні позивачу відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації на особливий період. Копія відповідного витягу з протоколу міститься в матеріалах справи. 
Листом від 17.06.2025 позивача було повідомлено про результат розгляду його заяви та зазначено, що підставою відмови стало ненадання належних документів визначених Постановою КМУ №560 від 16.05.2024, що підтверджують необхідність потреби у постійному догляді, а саме довідки до акту огляду МСЕК за формою МОЗ, або витяг з рішення ЕКзОПФО, або висновок ЛКК закладу охорони здоров`я про потребу в постійному догляді за формою МОЗ, або рішення ЕКзОПФО.
Позивачем зазначених обставин не спростовано.
Встановлені судом обставини спростовують доводи позивача про допущення відповідачем, ІНФОРМАЦІЯ_6 , протиправної бездіяльності, що виразилася в нерозгляді його заяви про надання відстрочки від призову під час мобілізації.
Таким чином, позовні вимоги у вказаній частині не підлягають задоволенню. 
Щодо позовних вимог про визнання протиправним та скасування наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_4 від 02 листопада 2025 №1615 «Про призов військовозобов`язаних та резервістів на військову службу під час мобілізації на особливий період», яким позивача призвано на військову службу під час мобілізації і направлено до Військової частини НОМЕР_1 , суд зазначає таке.
Із матеріалів справи судом установлено, що відповідно до наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_10 від 02.11.2025 № 1615 позивача призвано на військову службу під час мобілізації на особливий період та відправлено до Військової частини НОМЕР_1 (а.с. 40)
Суд зазначає, що на час видання наказу ІНФОРМАЦІЯ_10 від 02.11.2025 №1615 про призов позивача на військову службу позивач не отримав встановленої законом відстрочки від призову на військову службу, під час мобілізації.
Позивачем зазначених обставин не спростовано.
За таких обставин позивач підлягав призову на військову службу під час мобілізації на загальних підставах.
Суд зауважує, що право на відстрочку від призову на військову службу повинно бути реалізоване військовозобов`язаним шляхом вчинення ним активних дій та оформлення його у відповідний спосіб уповноваженим органом (зокрема, районним ТЦК). При цьому реалізація такого права може бути здійснена лише до моменту набуття ним статусу військовослужбовця.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 01.10.2024 у справі №160/10728/23.
Обґрунтованих доводів щодо протиправності вказаного наказу позивачем не зазначено. 
Обставини щодо подання позивачем заяви про надання відстрочки від призову, за відсутності позитивного рішення про надання відстрочки від призову під час мобілізації, не є підставою для висновку про протиправність наказу про призов позивача на військову службу. 
Відтак, відсутні підстави для визнання протиправним та скасування наказу ІНФОРМАЦІЯ_4 від 02 листопада 2025 №1615 «Про призов військовозобов`язаних та резервістів на військову службу під час мобілізації на особливий період», яким позивача призвано на військову службу під час мобілізації та направлено до Військової частини НОМЕР_1 .
Окрім того суд зазначає, що згідно з п. 19 ч. 1 ст. 4 КАС України, індивідуальний акт - акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк.
За владно-регулятивною природою всі юридичні акти поділяються на правотворчі, правотлумачні (правоінтерпретаційні) та правозастосовні. Нормативно-правові акти належать до правотворчих, а індивідуальні - до правозастосовних.
Індивідуально-правові акти як результати правозастосування адресовані конкретним особам, тобто є формально обов`язковими для персоніфікованих (чітко визначених) суб`єктів; містять індивідуальні приписи, у яких зафіксовані суб`єктивні права та/чи обов`язки адресатів цих актів; розраховані на врегулювання лише конкретної життєвої ситуації, а тому їх юридична чинність (формальна обов`язковість) вичерпується одноразовою реалізацією. Крім того, такі акти не можуть мати зворотної дії в часі.
В абз. 4 п. 1 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 23.06.97 №2-зп у справі №3/35-313 вказано, що «… за своєю природою ненормативні правові акти, на відміну від нормативних, встановлюють не загальні правила поведінки, а конкретні приписи, звернені до окремого індивіда чи юридичної особи, застосовуються одноразово й після реалізації вичерпують свою дію».
У п. 5 Рішення Конституційного Суду України від 22.04.2008 №9-рп/2008 в справі №1-10/2008 вказано, що при визначенні природи «правового акта індивідуальної дії» правова позиція Конституційного Суду України ґрунтується на тому, що «правові акти ненормативного характеру (індивідуальної дії)» стосуються окремих осіб, «розраховані на персональне (індивідуальне) застосування» і після реалізації.
Відтак, суд вказує про те, що наказ начальника ІНФОРМАЦІЯ_4 від 02 листопада 2025 №1615 «Про призов військовозобов`язаних та резервістів на військову службу під час мобілізації на особливий період» є актом індивідуальної дії, тобто актом одноразового застосування, який станом на час звернення та вирішення справи вичерпав свою дію.
Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що наказ про призов позивача на військову службу, як акт індивідуальної дії реалізовано його застосуванням, відповідачем, ІНФОРМАЦІЯ_7 , під час його прийняття протиправних дій із зазначених позивачем підстав не вчинено, а тому позовні вимоги у цій частині задоволенню не підлягають.
Також, суд враховує правові висновки Верховного Суду від 05.02.2025 по справі №160/2592/23, в яких суд вказав, що процедура призову військовозобов`язаного на військову службу під час мобілізації є незворотною, тобто такою, що вже відбулася, а визнання процедури призову протиправною не спричинює відновлення попереднього становища особи, призваної на військову службу.
Інші позовні вимоги, заявлені позивачем, є похідними, тому задоволенню не підлягають. 
Суд також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів позивача), сформовану у справі "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29).
Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Відповідно до ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Так, усі інші аргументи сторін вивчені судом, однак є такими, що не потребують детального аналізу в судовому рішенні, оскільки вищенаведених висновків суду не спростовують.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Дослідивши обставини справи та подані сторонами документи, суд дійшов висновку про залишення позову без задоволення.
Підстави для розподілу судових витрат відсутні.
Керуючись статтями 14, 243-246, 293, 295, 296 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
В И Р І Ш И В:
Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) до ІНФОРМАЦІЯ_1 ( АДРЕСА_2 , ЄДРПОУ НОМЕР_3 ), ІНФОРМАЦІЯ_2 ( АДРЕСА_3 , ЄДРПОУ НОМЕР_4 ) про визнання бездіяльності протиправною та визнання незаконним і скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії - залишити без задоволення.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Дмитро ВОЛОШИН