ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1386/26 Справа № 216/8539/24 	  	Суддя у 1-й інстанції - ЧИРСЬКИЙ Г. М. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова  В. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2026 року м.Кривий Ріг

Справа № 216/8539/24

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.
суддів - Бондар Я.М., Остапенко В.О.
секретар судового засідання – Матвійчук Ю.К.

сторони:
позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова установа «Європейська факторингова компанія розвитку»,
відповідач -  ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку спрощеного позовного провадження, цивільну справу за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_2 на рішення Центрально - Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 20 серпня 2025 року, яке ухвалено суддею Чирським Г.М. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 20 серпня 2025 року, -

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2024 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова установа «Європейська факторингова компанія розвитку» (надалі - ТОВ «ФУ «Європейська факторингова компанія розвитку»,ТОВ «ФУ «СФКР») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення 3% річних.
Позовна заява мотивована тим, що 01 лютого 2006 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № 7-6RK/02-2006А, якому в подальшому в системі обліку ПАТ «УкрСиббанк» було присвоєно номер №10110216000, згідно з умовами якого банк надав позичальнику кредитні кошти у розмірі 32 018,00 доларів США на строк з 01.02.2006 року по 01.02.2012 року. 
У зв`язку з невиконанням відповідачем взятих на себе зобов`язань за кредитним договором, АКІБ «УкрСиббанк» у 2009 році звернулося до суду із позовом про стягнення кредитної заборгованості.
Заочним рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 29.03.2010 року задоволено вимоги позивача АКІБ «УкрСиббанк» та стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 заборгованість за кредитним договором № 7-6RK/02-2006А від 01.02.2006 у розмірі 25 264 доларів США, що за офіційним курсом НБУ, станом на 08.10.2009, становило 202 366 грн., а також витрати по сплаті судового збору та інформаційно-технічного забезпечення у розмірі 1 700 грн.
08.12.2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено Договір купівлі-продажу прав вимоги, відповідно до якого в порядку, обсягах та на умовах, визначених даним договором, ПАТ «УкрСиббанк» передає (відступає) ПАТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, внаслідок чого ПАТ «Дельта Банк» замінює ПАТ «УкрСиббанк» як кредитора (стає новим кредитором) у зазначених зобов`язаннях, а внаслідок передачі від ПАТ «УкрСиббанк» до ПАТ «Дельта Банк» прав вимоги до боржників, до ПАТ «Дельта Банк» переходить (відступається) право вимоги заміть ПАТ «УкрСиббанк» від боржників повного, належного та реального виконання обов`язків за кредитними та забезпечувальними договорами.
Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 25.01.2013 заяву ПАТ «ДельтаБанк» задоволено, замінено сторону виконавчого провадження – стягувача ПАТ «УкрСиббанк» на його правонаступника ПАТ «Дельта Банк» у виконавчому провадженні, відкритому на підставі виконавчого листа № 2-130/10 від 28.04.2010, про стягнення з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 солідарно на користь АКІБ «УкрСиббанк» заборгованість за кредитом.
11 травня 2019 року між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «Фінансова установа «Європейська факторингова компанія розвитку», відповідно до вимог чинного законодавства України, за результатами відкритих торгів (аукціону), оформлених Протоколом електронного аукціону N? EA-2019-03-26-000011-b від 17.04.2019 року, був укладений Договір N?1370/К про відступлення прав вимоги, згідно з яким 11.05.2019 відбулася заміна кредитора у зобов`язанні, шляхом відступлення Банком на користь ТОВ «ФУ «СФКР» прав вимоги за договором про надання споживчого кредиту № 10110216000 (7-6RK/02-2006А) від 01.02.2006 року, укладеним між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 .
Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва у справі № 2-130/10 (провадження № 6/754/251/22) від 06.12.2022 року замінено сторону (стягувача) ПАТ «Дельта Банк» на його правонаступника ТОВ «ФУ «СФКР» у виконавчих листах, виданих на підставі рішення Деснянського районного суду м. Києва від 29.03.2010 по справі № 2-130/10 про стягнення у солідарному порядку з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь АКІБ «УкрСиббанк» (в подальшому змінив найменування на ПАТ «УкрСиббанк») суми заборгованості за Кредитним договором № 7-6RK/02-2006А (№10110216000) від 01.02.2006 в розмірі 25 264 доларів США, а також витрат по сплаті судового збору.
Враховуючи наявність судового рішення про стягнення заборгованості, яке не виконано, з урахуванням строків позовної давності продовженими на період дії карантину, та з урахуванням вимог ст. 625 Цивільного кодексу України, позивач просив суд стягнути 3% річних від простроченої суми заборгованості, за період з 12.03.2017 року по 23.02.2022 року, у розмірі 3756,38 доларів США.
Рішенням Центрально - Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 20 серпня 2025 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ТОВ «ФУ «СФКР» нараховані за період з 12.03.2017 року по 23.02.2022 рік, відповідно до ст. 625 ЦК України, на суму простроченої заборгованості за грошовими зобов`язаннями, підтвердженими рішенням Деснянського районного суду м. Києва по справі № 2-130/10 від 29.03.2010 року, 3% річних у розмірі 3756,38 доларів США.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ТОВ «ФУ «СФКР» судовий збір у розмірі 3028,00 грн.
В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову, вирішивши питання про новий розподіл судових витрат. 
Апеляційна скарга мотивована тим, що заочним рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 29.03.2010 року задоволено вимоги позивача АКІБ «УкрСиббанк» та стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 заборгованість за кредитним договором № 7-6RK/02-2006А від 01.02.2006 у розмірі 25 264 доларів США. Частиною 1 ст. 553 ЦК України передбачено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Таким чином, на поручителя також покладається відповідальність, передбачена ст. 625 ЦК України, натомість, 3 % річних було стягнуто тільки з ОСОБА_2 , що є порушенням його прав.
Суд першої інстанції повинен був дослідити умови як договору купівлі-продажу права вимоги за кредитами від 08.12.2011 року, так і договору про відступлення прав вимоги від 11.05.2019 року щодо обсягу переданих прав та наявності застережень про обмеження таких прав та у зв`язку з цим перевірити чи мав позивач у даній справі, як новий кредитор право вимоги до ОСОБА_2 щодо сплати 3 % річних, набутих первісним кредитором на підставі договору купівлі-продажу права вимоги за кредитами від 08 грудня 2011 року.
Суд не правильно застосував статтю 212 ЦК України, не вирішив питання чи відбувся перехід прав вимоги від АКІБ "УкрСиббанк" до ПАТ "Дельта Банк" на підставі розпорядчого волевиявлення, не врахував, що відкладальні умови (сплата коштів та підписання акта приймання-передачі прав вимоги) не настали. Посилання суду першої інстанції на судові рішення, якими встановлено перехід права вимоги від АКІБ "Укрсиббанк" до ПАТ "Дельта Банк", є помилковими, а висновок про перехід права вимоги є правовою оцінкою суду, яка не є обов`язковою для іншого суду.
Позивач нарахував 3 % річних на суму заборгованості зі сплати відсотків та пені, передбачених кредитним договором. Вважає, що, суд мав керуватися тим, що 3 % річних повинні нараховуватися на суму основного боргу без урахування вже нарахованих процентів за користування грошовими коштами, якщо в обов`язкових для сторін правилах чи договорі немає прямої вказівки щодо іншого порядку нарахування процентів.
Відповідач вважає, що позивач за договором про відступлення прав вимоги від 11 травня 2019 року не набув право стягнення заборгованості в іноземній валюті, а тому вимоги про стягнення з відповідача 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання на підставі статті 625 ЦК України у доларах США, є безпідставними.
Також, суд стягнув нараховані 3% річних за період з 12.03.2017 року по 23.02.2022 року, що виходить за межі трирічної позовної давності.
У відзиві на апеляційну скаргу, до якого додано докази надсилання копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи, позивач ТОВ «ФУ «СФКР» зазначає, що оскаржуване судове рішення є законним та обґрунтованим, в процесі розгляду справи суд не порушив норм ні матеріального, ні процесуального права, а тому рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу – без задоволення.
Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача ТОВ «ФУ «СФКР» - Лисенко В.В., яка заперечувала проти доводів апеляційної скарги та просила залишити її без задоволення, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги та відзиву на неї, за наявними матеріалами справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що 01.02.2006 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № 7-6RK/02-2006А, якому в подальшому, в системі обліку ПАТ «УкрСиббанк», було присвоєно номер №10110216000, згідно з умовами якого банк надав позичальнику кредитні кошти у розмірі 32 018,00 доларів США на строк з 01.02.2006 року по 01.02.2012 року.
У зв`язку з невиконанням відповідачем взятих на себе зобов`язань за кредитним договором, АКІБ «УкрСиббанк» у 2009 році звернулося до суду із позовом про стягнення кредитної заборгованості.
Заочним рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 29 березня 2010 року задоволено вимоги позивача АКІБ «УкрСиббанк» та стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 заборгованість за кредитним договором № 7-6RK/02-2006А від 01.02.2006 у розмірі 25 264 доларів США, що за офіційним курсом НБУ, станом на 08.10.2009, становило 202 366 грн., а також витрати по сплаті судового збору та інформаційно-технічного забезпечення у розмірі 1 700 грн.
08.12.2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено Договір купівлі-продажу прав вимоги, відповідно до якого в порядку, обсяг та на умовах, визначених даним договором, ПАТ «УкрСиббанк» передає (відступає) ПАТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, внаслідок чого ПАТ «Дельта Банк» замінює ПАТ «УкрСиббанк» як кредитора (стає новим кредитором) у зазначених зобов`язаннях, а внаслідок передачі від ПАТ «УкрСиббанк» до ПАТ «Дельта Банк» прав вимоги до боржників, до ПАТ «Дельта Банк» переходить (відступається) право вимоги заміть ПАТ «УкрСиббанк» від боржників повного, належного та реального виконання обов`язків за кредитними та забезпечувальними договорами.
Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 25 січня 2013 року замінено сторону виконавчого провадження – стягувача ПАТ «УкрСиббанк» на його правноступника - ПАТ«Дельта Банк» у виконавчому провадженні, відкритому на підставі виконавчого листа № 2-130/10 від 28.04.2010, про стягнення з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 солідарно на користь АКІБ «УкрСиббанк» заборгованості за кредитом.
В матеріалах справи міститься Договір про відступлення прав вимоги від 11.05.2019, укладений між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «ФК «Європейська факторингова компанія розвитку», у відповідності до умов якого, відбулась заміна кредитора у зобов`язанні, шляхом відступлення банком на користь заявника прав вимоги за договором про надання споживчого кредиту № 7-6RK/02-2006А від 01.02.2006, що підтверджується випискою з Додатку 1 до Договору про відступлення прав вимоги № 1370/К від 11.05.2019.
Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва у справі № 2-130/10 (провадження № 6/754/251/22) від 06.12.2022 року замінено сторону (Стягувача) ПАТ «Дельта Банк» на його правонаступника ТОВ «ФУ «ЄФКР» у виконавчих листах, виданих на підставі рішення Деснянського районного суду м. Києва від 29.03.2010 по справі № 2-130/10 про стягнення у солідарному порядку з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь АКІБ «УкрСиббанк» (в подальшому змінив найменування на ПАТ «УкрСиббанк») суми заборгованості за Кредитним договором № 7-6RK/02-2006А (№10110216000) від 01.02.2006 в розмірі 25 264 доларів США, а також витрат по сплаті судового збору.
Враховуючи, що рішенням Деснянського районного суду м. Києва по справі № 2-130/10 від 29 березня 2010 року стягнуто з ОСОБА_1 заборгованість за Кредитним договором № 10110216000 від 01.02.2006 року у розмірі 25 264 доларів США, заборгованість боржником не сплачена на дату подання цієї позовної заяви, позивач звернувся до суду з позовом про стягнення компенсації за невиконання грошового зобов`язання, за період з 12.03.2017 по 23.02.2022 включно, на підставі статі 625 ЦК України.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що 3% річних, як особливий вид відповідальності боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання входить до складу цього зобов`язання, і стягнення з боржника суми основного боргу за рішенням суду не позбавляє кредитора права на відшкодування сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України. 
Суд, пославшись на правову позицію Великої Палати Верховного Суду у постанові від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц, указав, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі ст. 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову, тому, зважаючи на приписи п. 12, 18, 19 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України, суд констатував, що позовна давність охоплюються строком за три роки до вступу в дію ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», який набрав чинності з 02 квітня 2020 року, і до моменту введення в Україні режиму воєнного стану, тобто, строк позовної давності починається з 02 квітня 2017 року і обмежується 24 лютого 2022 року, та позивачем, в цій частині вимоги, не пропущений.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, так як їх суд першої інстанції дійшов на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені судом.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).
Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів").
Відповідно до частин першої та другої статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.
Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини; 2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; 3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; 4) інші юридичні факти.
Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості (стаття 509 ЦК України).
Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
За змістом статей 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.
Згідно зі статтею 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Згідно з частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.
Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).
Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 ЦК України (частина перша статті 1050 ЦК України).
Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І "Загальні положення про зобов`язання" книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).
Відповідно до змісту статей 524, 533-535 та 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.
Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.
Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 01 жовтня 2014 року № 6-113цс14, з якою погодилась Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18).
Крім того, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 07 квітня 2020 року у справі № 910/4590/19 (провадження № 12-189гс19), аналізуючи правову природу правовідносин, які виникають на підставі статті 625 ЦК України, дійшла до висновку про те, що зобов`язання зі сплати інфляційних втрат та 3 % річних є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю. Відповідно й вимога про їх сплату є додатковою до основної вимоги (пункт 43 постанови), а поєднання цих вимог у одній справі не є обов`язковим.
Сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор (частина перша статті 510 ЦК України).
Кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги) (пункт 1 частини першої статті 512 ЦК України). Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом (частина третя статті 512 ЦК України).
До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 514 ЦК України). Обсяг і зміст прав, що переходять до нового кредитора, залежать від зобов`язання, в якому здійснюється відступлення права вимоги.
Відступлення права вимоги за своєю суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення відповідного договору.
Заміна особи в окремих зобов`язаннях через волевиявлення сторін (відступлення) права вимоги є різновидом правонаступництва.
У зв`язку із заміною кредитора у зобов`язанні саме зобов`язання зберігається цілком і повністю, змінюється лише його суб`єктний склад в частині кредитора.
Відповідно до статті 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням.
У постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 04 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18) зроблено висновок про те, що правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення.
Матеріалами справи підтверджено, що відповідач ОСОБА_2 має перед позивачем грошове зобов`язання, яке виникло з кредитного договору № 7-6RK/02-2006А (№10110216000) від 01.02.2006, що підтверджується рішенням Деснянського районного суду м. Києва по справі № 2-130/10 від 29.03.2010 року про солідарне стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь АКІБ «УкрСиббанк» заборгованості за кредитним договором № 7-6RK/02-2006А від 01.02.2006 у розмірі 25 264 доларів США, що за офіційним курсом НБУ, станом на 08.10.2009, становило 202 366 грн., а також витрати по сплаті судового збору та інформаційно-технічного забезпечення у розмірі 1 700 грн., та ухвалами Деснянського районного суду м. Києва від 25 січня 2013 року та від 06 грудня 2022 року, згідно яких замінено стягувача ПАТ «УкрСиббанк» на його правноступника ПАТ «Дельта Банк», а згодом ПАТ «Дельта Банк» на його правонаступника ТОВ «ФУ «ЄФКР» у виконавчих листах, виданих на підставі рішення Деснянського районного суду м. Києва від 29.03.2010 по справі № 2-130/10 про стягнення у солідарному порядку з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь АКІБ «УкрСиббанк» (в подальшому змінив найменування на ПАТ «УкрСиббанк») суми заборгованості за Кредитним договором № 7-6RK/02-2006А (№10110216000) від 01.02.2006 в розмірі 25 264 доларів США.
Отже, судовими рішеннями, які набрали законної сили, підтверджено наявність грошового зобов`язання відповідача ОСОБА_1 перед ПАТ «УкрСиббанк», правонаступником якого у даних правовідносинах є ТОВ «ФУ «ЄФКР», й доводи апеляційної скарги в цій частині колегією суддів відхиляються.
Даних про добровільне або примусове виконання рішення суду матеріали справи не містять.
Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто, таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення трьої процентів річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.
Аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16 (провадження № 14-254цс19).
Таким чином, колегія суддів вважає, що у розумінні наведених положень закону позивач, як правонаступник кредитора, вправі вимагати стягнення в судовому порядку сум процентів річних до повного виконання грошового зобов`язання, підтвердженого рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 29 березня 2010 року по справі № 2-130/10, та ці суми визначено саме у доларах США, а тому доводи апеляційної скарги в цій частині є неприйнятними.
При цьому, згідно статті 543 Цивільного кодексу України, у разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників), кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо, у зв`язку з чим колегією суддів не приймаються доводи апеляційної скарги відповідача ОСОБА_2 щодо порушення його права тим, що позивач не пред`явив вимог до солідарного божника - ОСОБА_3 .
Відповідно до положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
ТОВ «ФУ «ЄФКР» звернулося до суду з позовом до  ОСОБА_2  про стягнення трьох процентів річних нарахованих за період з 12.03.2017 по 23.02.2022.
Стороною відповідача було заявлено клопотання про застосування строку позовної давності до спірних правовідносин, оскільки вимоги позивача про стягнення 3% річних нараховані до задавненої вимоги.
Статтею 256 Цивільного кодексу України унормовано, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
За приписами статті 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п`ята статті 261 Цивільного кодексу України).
Аналіз змісту статей 256, 257 та 261 Цивільного кодексу України в їх сукупності і взаємозв`язку дозволяє зробити висновок, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених статтею 625 Цивільного кодексу України, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки.
Як указала Велика Палата Верховного Суду в постанові від 08 листопада 2019 року у справі N 127/15672/16-ц (провадження N 14-254цс19), невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 Цивільного кодексу України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.
Таким чином, з огляду на вищенаведені правові висновки право позивача на звернення до суду з позовом про стягнення інфляційних втрат і трьох процентів річних мало б обмежуватися останніми трьома роками, які передували поданню такого позову.
Установлення часових меж судового захисту порушеного права забезпечує правову стабільність та сприяє усуненню правової невизначеності. Позовна давність спонукає учасників правовідносин до вчинення дій, спрямованих на захист порушених прав, у чітко визначені строки, які мають бути розумними.
За загальним правилом позовна давність триває безперервно з моменту усвідомлення учасником правовідносин порушення його права і до спливу цього строку звернення до суду.
Законодавство може визначати певні обставини, які впливають на перебіг позовної давності і змінюють порядок її обчислення. До таких обставин відноситься зупинення перебігу позовної давності та її переривання, що передбачено статтями 263 та 264 Цивільного кодексу України.
Водночас, під час дії карантину та воєнного стану законодавець застосував нову конструкцію, якою тимчасово доповнив перелік обставин, які впливають на перебіг позовної давності, а саме продовження позовної давності.
Так, постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року N 211 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" з 12 березня 2020 року на всій території України було встановлено карантин.
Законом України від 30 березня 2020 року N 540-IX "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)" (далі - Закон N 540-IX) розділ "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України доповнено пунктом 12, відповідно до якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Цей Закон набрав чинності 02 квітня 2020 року.
Відтак, початок продовження строку для звернення до суду потрібно пов`язувати саме з моментом набрання чинності 02 квітня 2020 року Законом N 540-IX.
Подібний правовий висновок висловила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 06 вересня 2023 року у справі N 910/18489/20 (провадження N 12-46гс22).
Строк дії карантину неодноразово продовжувався, а відмінений він був з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року N 651 "Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2".
Отже, під час дії карантину позовна давність була продовжена з 02 квітня 2020 року до 30 червня 2023 року.
Поряд із цим Указом Президента України від 24 лютого 2022 року N 64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні" було введено воєнний стан в Україні із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України. Надалі строк дії воєнного стану в Україні неодноразово продовжувався Указами Президента України, цей стан триває до теперішнього часу.
Законом України від 15 березня 2022 року N 2120-IX "Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану" (далі - Закон N 2120-IX) розділ "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України доповнено пунктом 19, згідно з яким у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії. Закон N 2102-IX набрав чинності 17 березня 2022 року.
Надалі Законом України від 08 листопада 2023 року N 3450-IX "Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо вдосконалення порядку відкриття та оформлення спадщини" (далі - Закон N 3450-IX) пункт 19 розділу "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України викладено в новій редакції, відповідно до якої у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року N 64/2022, затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року N 2102-IX "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні", перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану. Закон N 3450-ІХнабрав чинності 30 січня 2024 року.
Таким чином, в умовах дії воєнного стану строк звернення до суду (позовна давність) було продовжено від початку воєнного стану до 29 січня 2024 року, а після 30 січня 2024 року перебіг такого строку зупинився і не був відновлений станом на час ухвалення оскаржуваного рішення суду - 20 серпня 2025 року.
Підсумовуючи, колегія суддів зазначає, що в разі якщо позовна давність не спливла станом на 02 квітня 2020 року, то цей строк звернення до суду спочатку було продовжено (до 30 червня 2023 року - на строк дії карантину, а надалі до 29 січня 2024 року - на строк дії воєнного стану), а з 30 січня 2024 року перебіг строку звернення до суду зупинився на строк дії воєнного стану.
Отже, оскільки в цій справі станом на 02 квітня 2020 року позовна давність щодо визнаних судами обґрунтованими позовних вимог про стягнення трьох процентів річних не спливла, то перебіг цього строку був зупинений на час ухвалення оскаржуваного рішення суду (внаслідок продовження на строк дії карантину та воєнного стану й подальшого зупинення його перебігу на строк дії воєнного стану).
За таких обставин, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що звернення до суду з позовними вимогами про стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних, нарахованих за період з 12.03.2017 по 23.02.2022, тобто без обмеження останніми трьома роками, що передували подачі позову, є обґрунтованим. 
Аналогічні висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду у постанові від 02 липня 2025 року у справі №903/602/24.
Таким чином, ТОВ «ФУ «ЄФКР» не пропущено строк позовної давності на звернення до суду з позовом щодо стягнення з ОСОБА_2 на його користь 3 % річних за період з 12.03.2017 по 23.02.2022, й висновки суду першої інстанції є обгрунтованими та зроблені із правильним застосуванням норм матеріального права.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами, а доводи апеляційної скарги правильність таких висновків не спростовують.
Аргументи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки висновків суду першої інстанції. Проте, судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.
Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.
Щодо судових витрат, то відповідно до підпунктів "б" та "в" пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення, та про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених апелянтом у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 - залишити без задоволення.
Рішення  Центрально - Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 20 серпня 2025 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 18 лютого 2026 року.

Головуючий: 

Судді: