ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 лютого 2026 року м. Львів	справа № 380/12205/25	

Львівський окружний адміністративний суд, суддя Клименко О.М., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до виконавчого комітету Стрийської міської ради Львівської області про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (позивач/ ОСОБА_1 ) звернувся до Львівського окружного адміністративного суду із позовом до виконавчого комітету Стрийської міської ради Львівської області (відповідач), в якому просить:
- визнати протиправними дії виконавчого комітету Стрийської міської ради Львівської області щодо відмови у наданні ОСОБА_1 пільгового проїзду в громадському транспорті (автобус);
- зобов`язати виконавчий комітет Стрийської міської ради Львівської області надати ОСОБА_1 пільговий проїзд в громадському транспорті (автобус) на території Стрийської міської територіальної громади шляхом видачі електронного квитка для пільгового проїзду громадським транспортом (автобус).
Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що з огляду на приписи статті 38-1 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» та статті 7 Закону України «Про основні засади соціального захисту ветеранів праці та інших громадян похилого віку в Україні» він, як особа з інвалідністю другої групи та ветеран праці, має право на пільговий проїзд на міському пасажирському транспорті загального користування (автобусах) та приміських маршрутах. 
06 травня 2025 року позивач звернувся до Стрийської міської ради Львівської області з проханням надати дозвіл на пільговий проїзд в громадському транспорті (автобусі) на території Стрийської міської територіальної громади шляхом видачі посвідчення (електронного квитка) для пільгового проїзду громадським транспортом. Проте 19 травня 2025 року відповідач листом відмовив позивачу у видачі електронного квитка для пільгового проїзду громадським транспортом, покликаючись на рішення Стрийської міської ради Львівської області від 30 січня 2025 року № 3102. 
Позивач уважає, що покликання відповідача на те, що згаданим вище рішенням затверджено перелік категорій громадян, яким надається безкоштовний проїзд відповідно у автобусах Стрийської міської територіальної громади, не повинно братися судом до уваги, оскільки вирішення спірного питання на підставі підзаконних актів суттєво звужує обсяг прав позивача. Закон України «Про місцеве самоврядування в Україні» не наділяє відповідача повноваженнями щодо зменшення або звуження соціальних гарантій, зокрема встановлення порядку та умов безоплатного проїзду для пенсіонерів за віком. 
Позивач наголошує, що пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України від 16 серпня 1994 року № 555 передбачено поширення чинності постанови Кабінету Міністрів України від 17 травня 1993 року № 354 «Про безплатний проїзд пенсіонерів на транспорті загального користування» на інвалідів та ветеранів праці. Проте постанови Кабінету Міністрів України від 17 травня 1993 року № 354 та від 16 серпня 1994 року № 555 є підзаконними актами, тоді як Закон України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» є нормативним актом та має вищу юридичну силу. 
Позивач уважає, що оскаржуваними діями відповідача щодо відмови у безоплатному проїзді порушене його право, встановлене законодавством України, на безоплатний проїзд на міському пасажирському транспорті загального користування та приміських маршрутах, як людини з інвалідністю другої групи та ветерана праці, а тому за захистом свого порушеного права позивач звернувся з цим позовом до суду, який просить задовольнити повністю.
Позиція відповідача викладена у відзиві на позовну заяву. Відповідач вказує, що Закон України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» та постанова Кабінету Міністрів України від 17 травня 1993 року № 354 (із змінами), чинність якої поширена також на осіб з інвалідністю та ветеранів праці відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 16 серпня 1994 року № 555 передбачають фінансове забезпечення заходів щодо соціальної захищеності вищевказаних пільгових категорій, яке здійснюється за рахунок коштів державного бюджету, в тому числі Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю, місцевих бюджетів, а також органами місцевого самоврядування за місцевими програмами соціального захисту окремих категорій населення за рахунок коштів місцевих бюджетів.
Відповідач зазначає, що органи місцевого самоврядування відповідно до статей 30, 34 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» мають право затверджувати маршрути, графіки руху транспорту, правила користування міським пасажирським транспортом, а також встановлювати додаткові соціальні гарантії, зокрема щодо пільгового проїзду, за рахунок коштів місцевого бюджету. Також відповідно до статті 91 Бюджетного кодексу України фінансування пільгового проїзду, видатки на пільговий проїзд фінансуються з місцевих бюджетів та відповідно їх обсяг визначаються відповідним рішенням місцевої ради.
Відповідач відзначає, що відповідно рішення Стрийської міської ради Львівської області від 30 січня 2025 року № 3102 «Про затвердження Програми відшкодування компенсації за перевезення окремих пільгових категорій громадян на міських та приміських маршрутах загального користування автомобільним транспортом на 2025 рік» визначено пільгову категорію мешканців Стрийської територіальної громади, які зареєстровані та проживають на території Стрийської міської територіальної громади і користуються пільговим перевезенням на міських та приміських маршрутах загального користування автомобільним транспортом в спосіб та в обсягах, передбачених вищевказаним рішенням, та в залежності від наявної бюджетної спроможності. Тож видача електронного квитка здійснюється особам, що є мешканцями Стрийської міської територіальної громади, зареєстрованими на території Стрийської громади. Оскільки позивач зареєстрований та проживає на території Миколаївської територіальної громади, то позивачу необхідно звернутися до виконавчого комітету Миколаївської міської ради Львівської області для отримання електронного квитка та отримання інформації про обсяг пільгових гарантій, затверджених рішенням цієї ради. 
Відповідач підсумовує, що виконавчий комітет Стрийської міської ради Львівської області діяв у межах чинного законодавства. Підстав для визнання дій відповідача протиправними немає. Рішення про видачу електронного квитка для пільгового проїзду є питанням місцевої компетенції та ухвалюється за наявності відповідного рішення та фінансування.
Відповідно до пункту 3 частини третьої статті 246 КАС України суд зазначає, що ухвалою судді від 23 червня 2025 року відкрито спрощене позовне провадження в адміністративній справі без повідомлення (виклику) сторін; витребувано у відповідача належно засвідчену копію рішення Стрийської міської ради Львівської області від 30 січня 2025 року № 3102.
Суд встановив такі фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини.
Відповідно до паспорта громадянина України серії НОМЕР_1 зареєстрованим місцем проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є АДРЕСА_1 .
Згідно з пенсійним посвідченням № НОМЕР_2 від 30 серпня 2023 року (серії НОМЕР_3 ) позивач особою з інвалідністю другої групи внаслідок загального захворювання, отримує пенсію за віком.
Відповідно до посвідчення серії НОМЕР_4 від 20 травня 2009 року позивач має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів праці.
06 травня 2025 року позивач звернувся до голови Стрийської міської ради Львівської області із заявою, в якій просив надати дозвіл на виготовлення посвідчення, яке надасть йому право безкоштовного проїзду міським транспортом у місті Стрий Львівської області. До заяви позивач долучив зокрема копії паспорта громадянина України та вищевказаних посвідчень.
Листом від 19 травня 2025 року № К-205/03-22 виконавчий комітет Стрийської міської ради Львівської області повідомив позивача у відповідь на його заяву від 06 травня 2025 року про те, що рішенням Стрийської міської ради Львівської області від 30 січня 2025 року № 3102 «Про затвердження Програми відшкодування компенсації за перевезення окремих пільгових категорій громадян на міських та приміських маршрутах загального користування автомобільним транспортом на 2025 рік» передбачено відшкодування компенсації за перевезення пільгових категорій громадян, які зареєстровані в Стрийській міській територіальній громаді.
Позивач, уважаючи порушеним своє право на пільговий проїзд в громадському транспорті (автобус) на території Стрийської міської територіальної громади, звернувся з цим позовом до суду. 
Оцінюючи правовідносини, які виникли між сторонами, суд зазначає таке.
Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади, їх посадові особи повинні діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених законом, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Згідно з частиною другою статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Тобто судовий контроль за реалізацією суб`єктами владних повноважень їхніх повноважень здійснюється за визначеними частиною другою статті 2 КАС України критеріями, і якщо суд установить, що діяльність органу державної влади не відповідає хоча б одному із визначених критеріїв, це може бути підставою для задоволення позову щодо оскарження відповідних дій (бездіяльності) чи рішення, якщо така діяльність порушує права, свободи та інтереси позивача.
Пільгові перевезення пасажирів врегульовані, зокрема положеннями Закону України від 05 квітня 2001 року № 2344-III «Про автомобільний транспорт».
Відповідно до частини другої статті 29 Закону України «Про автомобільний транспорт» органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування зобов`язані надати перевізникам, які здійснюють пільгові перевезення пасажирів та перевезення пасажирів за регульованими тарифами, компенсацію відповідно до закону.
Згідно з частиною першою статті 31 Закону України «Про автомобільний транспорт» відносини автомобільного перевізника, що здійснює перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування міських, приміських та міжміських, які не виходять за межі території області (внутрішньообласні маршрути), із органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування визначаються договором про організацію перевезень пасажирів на автобусному маршруті загального користування, у якому встановлюється, зокрема розмір компенсації витрат автомобільного перевізника внаслідок перевезення пільгових пасажирів та регулювання тарифів, механізм їх виплати.
За змістом статті 37 Закону України «Про автомобільний транспорт» пільгові перевезення пасажирів, які відповідно до законодавства користуються такими правами, забезпечують автомобільні перевізники, які здійснюють перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування.
Автомобільному перевізнику, який здійснює перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування, забороняється відмовлятися від пільгового перевезення, крім випадків, передбачених законом.
Безпідставна відмова від пільгового перевезення тягне за собою відповідальність згідно із законом.
Види та обсяги пільгових перевезень установлюються замовленням, у якому визначається порядок компенсації автомобільним перевізникам, які здійснюють перевезення пасажирів на маршрутах загального користування, збитків від цих перевезень. 
Відповідно до приписів статті 38-1 Закону України від 21 березня 1991 року № 875-XII «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» особи з інвалідністю I та II групи, діти з інвалідністю та особи, які супроводжують осіб з інвалідністю I групи або дітей з інвалідністю (не більше однієї особи, яка супроводжує особу з інвалідністю I групи або дитину з інвалідністю), мають право на безплатний проїзд у пасажирському міському транспорті (крім таксі) за наявності посвідчення чи довідки, зазначених у цьому Законі, а в разі запровадження автоматизованої системи обліку оплати проїзду - також електронного квитка, який видається на безоплатній основі.
Пільгове перевезення осіб з інвалідністю здійснюють усі підприємства транспорту незалежно від форми власності та підпорядкування відповідно до Закону України «Про транспорт».
Звуження змісту та обсягу права осіб з інвалідністю на пільговий проїзд транспортом не допускається.
Пунктом 12 статті 7 Закону України від 16 грудня 1993 року № 3721-XII «Про основні засади соціального захисту ветеранів праці та інших громадян похилого віку в Україні» в редакції, чинній станом на дату набуття позивачем статусу ветерана праці, було передбачено таку пільгу для ветеранів праці як безплатний проїзд всіма видами міського пасажирського транспорту (за винятком таксі), автомобільним транспортом загального користування (за винятком таксі) в сільській місцевості, а також залізничним і водним транспортом приміського сполучення та автобусами приміських маршрутів в межах області (Республіки Крим) за місцем проживання.
Підпунктом 1 пункту 12 розділу І Закону України від 28 грудня 2014 року № 76-VIII «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України», який набув чинності 01 січня 2015 року, пункт 12 статті 7 Закону України «Про основні засади соціального захисту ветеранів праці та інших громадян похилого віку в Україні» виключено. 
Цю зміну визнано конституційною згідно з рішенням Конституційного Суду України від 22 травня 2018 року № 5-р/2018.
Пунктом 11 розділу ІІІ Закону України від 28 грудня 2014 року № 76-VIII «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» також установлено, що норми цього Закону в частині вилучення пільгового проїзду окремих категорій громадян набувають чинності з 01 червня 2015 року.
Отже, у зв`язку із запровадженими змінами до законодавства, які Конституційним Судом України визнані такими, що відповідають Конституції України (є конституційними), ветерани праці з 01 червня 2015 року втратили право на безплатний проїзд, зокрема всіма видами міського пасажирського транспорту та автомобільним транспортом загального користування в сільській місцевості.
За цих обставин суд відхиляє доводи позивача про те, що з огляду на приписи статті 7 Закону України «Про основні засади соціального захисту ветеранів праці та інших громадян похилого віку в Україні» він саме, як ветеран праці, має право на пільговий проїзд на міському пасажирському транспорті загального користування (автобусах) та приміських маршрутах.
Статтею 113 Конституції України встановлено, що Кабінет Міністрів України є вищим органом у системі органів виконавчої влади.
Відповідно до пункту 3 статті 116 Конституції України Кабінет Міністрів України забезпечує проведення фінансової, цінової, інвестиційної та податкової політики; політики у сферах праці й зайнятості населення, соціального захисту, освіти, науки і культури, охорони природи, екологічної безпеки і природокористування.
За змістом статті 117 Конституції України Кабінет Міністрів України в межах своєї компетенції видає постанови і розпорядження, які є обов`язковими до виконання.
17 травня 1993 року Кабінет Міністрів України видав постанову № 354 «Про безплатний проїзд пенсіонерів на транспорті загального користування» (із змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 25 жовтня 2017 року № 812), якою постановив: 
« 1. Ввести безплатний проїзд для пенсіонерів за віком на міському пасажирському транспорті загального користування (крім метрополітену і таксі) та приміських маршрутах.
1-1. Установити, що право на безплатний проїзд надається за наявності посвідчення встановленого зразка чи довідки, а в разі запровадження автоматизованої системи обліку оплати проїзду - також електронного квитка, який зареєстрований у зазначеній системі і видається на безоплатній основі.
Міністерству фінансів під час уточнення показників державного бюджету на кожний рік передбачати витрати, пов`язані з безплатним проїздом пенсіонерів за віком».
16 серпня 1994 року Кабінет Міністрів України видав постанову № 555 «Про поширення чинності постанови Кабінету Міністрів України від 17 травня 1993 р. № 354», якою постановив: 
« 1. Поширити чинність постанови Кабінету Міністрів України від 17 травня 1993 р. № 354 «Про безплатний проїзд пенсіонерів на транспорті загального користування» на інвалідів. 
2. Міністерству фінансів під час уточнення показників державного бюджету на кожний рік враховувати витрати, пов`язані з безплатним проїздом інвалідів».
Позивач у позовній заяві стверджує, що пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України від 16 серпня 1994 року № 555 передбачено поширення чинності постанови Кабінету Міністрів України від 17 травня 1993 року № 354 «Про безплатний проїзд пенсіонерів на транспорті загального користування» також і на ветеранів праці.
Втім, таке твердження позивача є помилковим, оскільки таких положень пункт 1 постанови Кабінету Міністрів України від 16 серпня 1994 року № 555 не містив та не містить. 
Водночас з огляду на правове регулювання, наведене вище, суд констатує, що позивач, як особа з інвалідністю другої групи, має право на безплатний проїзд у пасажирському міському транспорті (крім таксі). 
Умовою ж реалізації такого права відповідно до статті 38-1 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» та пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 17 травня 1993 року № 354 «Про безплатний проїзд пенсіонерів на транспорті загального користування» є наявність у позивача посвідчення встановленого зразка чи довідки, а в разі запровадження автоматизованої системи обліку оплати проїзду - також електронного квитка, який зареєстрований у зазначеній системі і видається на безоплатній основі.
Суд відзначає, що право позивача, як особи з інвалідністю другої групи, на безплатний проїзд у пасажирському міському транспорті відповідач не заперечує, а розглядуваний спір полягає в тому, що позивач, який зареєстрований у Миколаївській територіальній громаді, бажає реалізувати своє право на пільговий проїзд саме у Стрийській міській територіальній громаді, з чим відповідач не погоджується, мотивуючи свою незгоду наявністю рішення Стрийської міської ради Львівської області від 30 січня 2025 року № 3102, яким передбачено відшкодування компенсації за перевезення пільгових категорій громадян, що зареєстровані в Стрийській міській територіальній громаді.
Так, суд встановив, що вказаним рішенням міської ради затверджено Програму відшкодування компенсації за перевезення окремих пільгових категорій громадян на міських та приміських маршрутах загального користування автомобільним транспортом на 2025 рік, Додатком 1 до якої визначено перелік пільгових категорій громадян, яким відповідно до законодавства України надано право пільгового проїзду в автомобільному транспорті загального користування і по яких буде проводитись відшкодування, зокрема до таких пільгових категорій належать особи з інвалідністю загального захворювання, діти з інвалідністю (в т.ч. ВПО, зареєстровані в управлінні соціального захисту населення Стрийської міської ради, термін дії пільгової (соціальної) картки до закінчення воєнного стану).
Цим рішенням також передбачений зразок Договору про компенсацію втрат від перевезень пільгових категорій громадян, що мають право на пільговий проїзд на маршрутах Стрийської міської територіальної громади, Додатком 2 до якого визначено Порядок відшкодування компенсації за перевезення окремих пільгових категорій громадян Стрийської міської ради на міських та приміських маршрутах загального користування автомобільним транспортом на 2025 рік, за змістом пункту 1.6 якого обліку підлягають поїздки пільгових категорій жителів Стрийської міської територіальної громади, по яких буде проводитись відшкодування, зазначені у Додатку 1 до Договору про відшкодування компенсації за перевезення окремих пільгових категорій громадян на міських та приміських маршрутах загального користування автомобільним транспортом у Стрийській міській територіальній громаді.
Отже, рішення Стрийської міської ради Львівської області від 30 січня 2025 року № 3102, на яке покликається відповідач у своєму листі-відмові від 19 травня 2025 року № К-205/03-22, не містить жодних застережень щодо надання права на безоплатний проїзд транспортом особам з інвалідністю, реєстрацією місця проживання яких є не Стрийська міська територіальна громада, а лише передбачає відшкодування компенсації за перевезення пільгових категорій громадян, що зареєстровані в Стрийській міській територіальній громаді. 
Тобто рішення Стрийської міської ради Львівської області від 30 січня 2025 року № 3102 не містить заборони надання права на безоплатний проїзд транспортом особам з інвалідністю, реєстрацією місця проживання яких є не Стрийська міська територіальна громада, та в цій частині законодавству України не суперечить.
Суд зазначає, що право позивача, як особи з інвалідністю другої групи, на безплатний проїзд у пасажирському міському транспорті прямо передбачене статтею 38-1 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» та пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України від 17 травня 1993 року № 354 «Про безплатний проїзд пенсіонерів на транспорті загального користування» (з урахуванням постанови Кабінету Міністрів України від 16 серпня 1994 року № 555).
Ні стаття 38-1 зазначено Закону, ні пункт 1 згаданої Постанови, установлюючи право особи з інвалідністю другої групи на безплатний проїзд у пасажирському міському транспорті, не обмежують таке право територією зареєстрованого її місця проживання чи виплатою відповідного відшкодування (компенсації пільгового проїзду). 
Єдиною умовою, за якої особа з інвалідністю може реалізовувати своє право на пільговий проїзд, є наявність посвідчення встановленого зразка чи довідки, а в разі запровадження автоматизованої системи обліку оплати проїзду - також електронного квитка, який зареєстрований у зазначеній системі і видається на безоплатній основі.
При цьому видача такого електронного квитка особі, яка має право на пільговий проїзд відповідно до закону, також не обмежена ні територією зареєстрованого її місця проживання, ні виплатою відповідного відшкодування (компенсації пільгового проїзду).
Крім цього, стаття 38-1 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» містить імперативні застереження, відповідно до яких пільгове перевезення осіб з інвалідністю здійснюють усі підприємства транспорту незалежно від форми власності та підпорядкування відповідно до Закону України «Про транспорт», а звуження змісту та обсягу права осіб з інвалідністю на пільговий проїзд транспортом не допускається.
Відповідач покликається також на те, що держава з 2016 року не фінансує гарантовані законами пільги, зокрема пільгу на проїзд, а переклала свої обов`язки на органи місцевого самоврядування. Тож рішенням Стрийської міської ради Львівської області від 30 січня 2025 року № 3102 передбачено відшкодування компенсації за перевезення пільгових категорій громадян, що зареєстровані в Стрийській міській територіальній громаді.
Щодо цього суд зазначає, що відповідно до частини третьої статті 39 Закону України від 27 лютого 2014 року № 794-VII «Про Кабінет Міністрів України» Кабінет Міністрів України в порядку, визначеному законом, за рахунок коштів, передбачених у Державному бюджеті України, компенсує витрати органів місцевого самоврядування, що виникли внаслідок рішень Кабінету Міністрів України, інших органів виконавчої влади. 
Отже, витрати органів місцевого самоврядування, що виникли внаслідок рішень Кабінету Міністрів України, компенсуються Кабінетом Міністрів України за рахунок коштів, передбачених у Державному бюджеті України.
Однак відсутність такої компенсації на користь органу місцевого самоврядування з боку держави в особі Кабінету Міністрів України, яка запровадила право пільгового проїзду транспортом для осіб з інвалідністю, не може звужувати зміст та обсяг вже запровадженого права для зазначеної категорії осіб, оскільки це прямо заборонено Законом України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні».
Тож застосовуючи до спірних правовідносин статтю 38-1 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» та пункт 1 постанови Кабінету Міністрів України від 17 травня 1993 року № 354 «Про безплатний проїзд пенсіонерів на транспорті загального користування» (з урахуванням постанови Кабінету Міністрів України від 16 серпня 1994 року № 555), згідно із якою позивач, як особа з інвалідністю другої групи, має право на безплатний проїзд у пасажирському міському транспорті (крім таксі), суд доходить висновку, що дії відповідача щодо відмови позивачу у реалізації такого законного права на території Стрийської міської територіальної громади є протиправними.
З метою належного та ефективного захисту порушеного права, за захистом якого він звернувся з цим позовом до суду, належить зобов`язати виконавчий комітет Стрийської міської ради Львівської області видати ОСОБА_1 електронний квиток для безплатного проїзду у пасажирському міському транспорті (крім таксі) Стрийської міської територіальної громади.
У зв`язку з цим поданий позивачем позов належить задовольнити повністю, однак у спосіб, встановлений судом вище. 
Відповідно до частини другої статті 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Згідно з частиною першою статті 245 КАС України під час вирішення справи по суті суд може задовольнити позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково.
Відповідно до статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та, враховуючи всі наведені обставини, суд дійшов висновку про задоволення позову повністю.
Відповідно до пункту 5 частини першої статті 244 КАС України під час ухвалення рішення суд вирішує як розподілити між сторонами судові витрати.
За змістом частин першої, третьої статті 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.
Позивач звільнений від сплати судового збору на підставі пункту 9 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», за подання цього позову до суду судовий збір не сплачував, а тому його розподіл на підставі статті 139 КАС України не здійснюється.
Докази понесення сторонами витрат, пов`язаних з розглядом справи, у матеріалах справи відсутні, тому їх розподіл також не здійснюється.
Керуючись ст.ст. 19-21, 72-77, 242-246, 255, 293, 295, підп.15.5 п.15 Перехідних положень, КАС України, суд 
УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ) до виконавчого комітету Стрийської міської ради Львівської області (вул. Шевченка, 71, м. Стрий, Львівська область, 82400) про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії – задовольнити повністю.
Визнати протиправними дії виконавчого комітету Стрийської міської ради Львівської області щодо відмови у видачі ОСОБА_1 електронного квитка для безплатного проїзду у пасажирському міському транспорті (крім таксі) Стрийської міської територіальної громади.
Зобов`язати виконавчий комітет Стрийської міської ради Львівської області видати ОСОБА_1 електронний квиток для безплатного проїзду у пасажирському міському транспорті (крім таксі) Стрийської міської територіальної громади.
Розподіл судових витрат не здійснюється.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України.
Рішення може бути оскаржене за правилами, встановленими ст.ст. 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України відповідно, з урахуванням положень підп.15.5 п.15 розд. VII «Перехідні положення» цього Кодексу. 
Повний текст рішення складено 16 лютого 2026 року.

Суддя	Клименко Оксана Миколаївна