Справа № 447/263/24      Головуючий у 1 інстанції: Данилів О.І. 
Провадження № 22-ц/811/73/26      Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

09 квітня 2026 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Копняк С. М.,
суддів: Бойко С. М., Ніткевича А. В.,
секретар судового засідання – Федчун Н. С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скарга ОСОБА_1 на ухвалу Миколаївського районного суду Львівської області від 22 грудня 2025 року у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: ОСОБА_2 , приватний виконавець виконавчого округу Львівської області Макухіна Ірина Вікторівна про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню,

ВСТАНОВИВ:

у січні 2024 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди завданої злочином, у розмірі 100 000, 00 грн.
Рішенням Миколаївського районного суду Львівської області від 17 вересня 2024 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення моральної шкоди, заподіяної злочином, у розмірі 100 000, 00 грн відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу в сумі 20 000, 00 грн.
У листопаді 2025 року ОСОБА_1 звернувся в суд із заявою про визнання виконавчого листа у справі № 447/263/24, виданого Миколаївським районним судом Львівської області 21 липня 2025 року, таким, що не підлягає виконанню.
Заява мотивована тим, що оскільки в задоволенні позову ОСОБА_1 було відмовлено, провадження в іншій частині закрито у зв`язку із відмовою від частини позовних вимог, а позивач у даній категорії справ звільнений від сплати судового збору, тому судові витрати відповідача покладаються на державу, а не на позивача. Тобто, виконавчий лист про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрат на професійну правничу допомогу в сумі 20 000, 00 грн. виданий помилково, адже обов`язок будь що сплачувати у позивача відсутній.
Ухвалою Миколаївського районного суду Львівської області від 22 грудня 2025 року відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про визнання виконавчого листа, виданого Миколаївським районним судом Львівської області 21 липня 2025 року у справі № 447/263/24, таким, що не підлягає виконанню.
Ухвала суду мотивована тим, що оскільки питання стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрат на професійну правничу допомогу було предметом розгляду під час винесення судового рішення від 17 вересня 2024 року, яке залишено без змін постановою Львівського апеляційного суду від 05 лютого 2025року, суд дійшов висновку про відсутність підстав для визнання виконавчого листа, виданого Миколаївським районним судом Львівської області 21 липня 2025 року у справі № 447/263/24 про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, таким, що не підлягає виконанню.
Ухвалу суду оскаржив ОСОБА_1 , подавши в січні 2026 року через систему «Електронний суд» апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу Миколаївського районного суду Львівської області від 22 грудня 2025 року, постановити у справі нову ухвалу про задоволення його заяви про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню.
Апеляційна скарга мотивована тим, що оскільки позивач звільнений від сплати судового збору у даній категорії справ, судові витрати відповідача, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу, належить віднести на рахунок держави на підставі частини сьомої статті 141 ЦПК України, а не стягувати такі з позивача на користь відповідача. Враховуючи наведене вважає, що є наявні підстави для визнання таким, що не підлягає виконанню, виконавчого листа, виданого судом про стягнення згаданих судових витрат, адже такий виданий помилково.
Відзив на апеляційну скаргу від учасників справи не надходив, що згідно з частиною третьою статті 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду судового рішення суду першої інстанції.
Відповідно до статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Учасники справи належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи в суді апеляційної інстанції, що підтверджується матеріалами справи.
Якщо належним чином повідомлені сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.
Такий висновок узгоджується з постановами Верховного Суду від 02 жовтня 2024 року в справі № 757/61314/18-ц, від 17 липня 2024 року в справі № 182/3021/21, від 25 червня 2024 року в справі № 496/5051/19.
Враховуючи, що сторони не з`явились в судове засідання, від ОСОБА_1 та приватного виконавця Макухіної І. В. через систему «Електронний суд» надійшли заяви про розгляд справи у їх відсутність, а наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, з метою дотримання основних засад цивільного судочинства, зокрема, і розумних строків розгляду справи, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу по суті без участі сторін, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення.
Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Частиною першою статті 432 ЦПК України передбачено, що суд, який видав виконавчий документ, може за заявою стягувача або боржника виправити помилку, допущену при його оформленні або видачі, чи визнати виконавчий документ таким, що не підлягає виконання.
При цьому, метою визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, є унеможливлення подальшого проведення виконавчих дій за цим виконавчим документом та закінчення виконавчого провадження (пункт 5 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження»).
Суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю або частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин (частина друга статті 432 ЦПК України).
Підстави для визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню можна поділити на дві групи: матеріально-правові та процесуально-правові.
До матеріально-правових підстав для визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, відносяться ті обставини, що свідчать про припинення обов`язку боржника з передбачених законом підстав.
Загальні підстави припинення цивільно-правових зобов`язань містяться у главі 50 розділу І книги п`ятої ЦК України. Так, зобов`язання можуть припинятися внаслідок добровільного виконання обов`язку боржником поза межами виконавчого провадження, припинення зобов`язання переданням відступного, зарахуванням, за домовленістю сторін, прощенням боргу, неможливістю виконання.
Процесуальними підставами для визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, є обставини, що свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа, зокрема: видача виконавчого листа за рішенням, яке не набрало законної сили (крім тих, що підлягають негайному виконанню); якщо виконавчий лист виданий помилково за рішенням, яке взагалі не підлягає примусовому виконанню; видача виконавчого листа на підставі ухвали суду про затвердження мирової угоди, яка не передбачала вжиття будь-яких примусових заходів або можливості її примусового виконання і, як наслідок, видачі виконавчого листа; помилкової видачі виконавчого листа, якщо вже після видачі виконавчого листа у справі рішення суду було скасоване; видачі виконавчого листа двічі з одного й того ж питання у разі віднайдення оригіналу виконавчого листа вже після видачі його дубліката; пред`явлення виконавчого листа до виконання вже після закінчення строку на пред`явлення цього листа до виконання.
До подібних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 09 вересня 2021 року в справі № 824/67/20 та від 09 червня 2022 року в справі №2-118/2001.
Зі змісту частини другої статті 432 ЦПК України вбачається, що законодавець не дав чіткого визначення «інших причин» для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню. При цьому словосполучення «або з інших причин» не стосується припинення обов`язку боржника, який підлягає виконанню, а є іншими причинами, наприклад, в апеляційному чи касаційному порядку скасовано або змінено рішення суду, або ж у зв`язку з нововиявленими обставинами, а виконавчий лист ще не виконаний.
Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 19 січня 2023 року в справі № 824/2/22, від 14 березня 2024 року в справі №824/180/19.
У зазначеній категорії справ саме на суд покладено обов`язок встановити, з яких підстав може бути визнано виконавчий лист таким, що не підлягає виконанню, з урахуванням права стягувача на повне виконання рішення суду та права боржника на захист від подвійного стягнення. Суд повинен вирішувати ці питання з урахуванням певних обставин справи, дотримуючись балансу інтересів обох сторін виконавчого провадження.
Відповідно до правових висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 02 квітня 2019 року в справі № 922/765/15, від 17 вересня 2019 року в справі № 20/5007/101/11, від 22 жовтня 2019 року в справі №911/3061/15, здійснення перегляду судового рішення, яке набрало законної сили і є чинним, є порушенням принципу правової визначеності, оскільки таке рішення не може бути поставлено під сумнів, а здійснення перегляду цього рішення не є виправданим та обґрунтованим, оскільки може мати наслідком порушення прав інших осіб, які покладаються на чинність рішення, здійснюючи свої права та обов`язки протягом усього часу чинності цього рішення.
Враховуючи наведене цивільно-процесуальний інструментарій, а саме визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню (стаття 432 ЦПК України) не може використовуватись для перегляду по суті остаточного судового рішення. Цей процесуальний механізм, спрямований на вирішення питань, що виникли після ухвалення рішення, а не на переоцінку його законності чи обґрунтованості, в тому числі в частині вирішення питання розподілу судових витрат.
Судом встановлено, що рішенням Миколаївського районного суду Львівської області від 17 вересня 2024 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення моральної шкоди, заподіяної злочином, у розмірі 100 000, 00 грн відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу в сумі 20 000, 00 грн.
Постановою Львівського апеляційного суду від 05 лютого 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 17 вересня 2024 року залишено без змін.
Ухвалою Верховного Суду від 13 березня 2025 року відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 17 вересня 2024 року та постанову Львівського апеляційного суду від 05 лютого 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, завданої злочином.
Аналіз змісту апеляційної скарги ОСОБА_1 , поданої на рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 17 вересня 2024 року свідчить, що така містила аргументи, в тому числі щодо неправильного, на думку заявника, вирішення питання про розподіл судових витрат у справі, зокрема витрат на професійну правничу допомогу, які спростовані апеляційним судом у постанові від 05 лютого 2025 року.
Враховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для визнання виконавчого листа, виданого судом про стягнення цих витрат, таким, що не підлягає виконанню, адже законодавчі підстави для цього відсутні, а також правильно врахував, що в такий спосіб позивач намагається змінити (переглянути) основне рішення в частині вирішення питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, що не узгоджується з положеннями статті 432 ЦПК України.
Також колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу позивача на те, що чинним процесуальним законодавством передбачено, що певні категорії осіб звільнені лише від сплати судового збору, а не від витрат на професійну правничу допомогу та витрат за проведення експертизи (подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 29 березня 2023 року в справі №712/15541/18).
Оскільки наведені в апеляційної скарзі доводи щодо порушення норм процесуального права не знайшли свого підтвердження, оскаржену ухвалу належить залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.
Пунктом 1 частини першої статті 374 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відповідно до статті 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначаються, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
З урахуванням висновків суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги, а саме того, що ухвалу суду слід залишити без змін, підстави для розподілу судових витрат, які пов`язані з розглядом справи в суді першої інстанції, а також щодо судових витрат особи, яка подала апеляційну скаргу, відсутні.
Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 375, 382 - 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,

УХВАЛИВ:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Ухвалу Миколаївського районного суду Львівської області від 22 грудня 2025 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Головуючий        С.М. Копняк

Судді:         С.М. Бойко

А.В. Ніткевич