ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
17 вересня 2025 року
м. Київ
справа № 127/2477/22
провадження № 61-6028св22
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - судді Фаловської І. М., 
суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О. (судді-доповідача), Сердюка В. В., 
Ситнік О. М., 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Комунальний заклад «Вінницький ліцей № 34»,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Департамент освіти Вінницької міської ради,
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Кравець Ростислав Юрійович, на постанову Вінницького апеляційного суду від 8 червня 2022 року, ухвалену колегією у складі суддів Матківської М. В., Войтка Ю. Б., Міхасішина І. В.,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог 
У січні 2022 року ОСОБА_1 звернулася з позовом Комунального 
закладу «Вінницький ліцей № 34» (далі - КЗ «Вінницький ліцей № 34», ліцей), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Департамент освіти Вінницької міської ради, про визнання незаконним наказу про відсторонення від роботи та поновлення на роботі.
В обґрунтування позову вказувала, що вона працює вчителем початкових класів з 1998 року і її педагогічний стаж складає майже 24 роки. У листопаді 2021 року відповідач порушив її конституційне право на працю, вимагаючи від неї медичну інформацію щодо вакцинації від респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та обмежив її право щодо повноцінної роботи.
Зазначала, що 8 листопада 2021 року відповідач вручив їй наказ про відсторонення від роботи з підстав відсутності щеплення від респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, на період відсутності такого щеплення.
29 грудня 2021 року вона звернулася до відповідача із заявою щодо збереження лікарської таємниці стосовно її здоров`я, на яку відповіді від нього не отримала.
Наказ відповідача від 8 листопада 2021 року № 04-к вважала незаконним і таким, що підлягає скасуванню, оскільки відповідачем порушено вимоги 
статті 43 Конституції України та статей 2, 21, 147 КЗпП України. Тому просила скасувати наказ, поновити її на роботі та стягнути середній заробіток за період відсторонення від роботи.
Короткий зміст судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій та мотиви їх прийняття
Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 7 квітня 2022 року, ухваленим у складі судді Антонюка В. В., позов задоволено.
Скасовано наказ директора КЗ «Загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів зі спеціалізованими класами з поглибленим вивченням математики і фізики № 34 Вінницької міської ради» від 8 листопада 2021 року № 104-к про відсторонення 
від роботи ОСОБА_1 . 
Поновлено ОСОБА_1 на роботі.
Стягнено з КЗ «Загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів із спеціалізованими класами з поглибленим вивченням математики і фізики № 34 Вінницької міської ради» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час відсторонення, починаючи 
з 8 листопада 2021 року, до 1 березня 2022 року в розмірі 60 907,86 грн. 
Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
Суд першої інстанції керувався тим, що у відповідача не було законних підстав для визнання видачі наказу від 8 листопада 2021 року № 104-к та відсторонення позивача від роботи, оскільки цей наказ прийнятий на виконання незаконних нормативних актів Кабінету Міністрів України та Міністерства охорони здоров`я України. За таких обставин суд вважав обґрунтованими позовні вимоги про поновлення позивача на роботі.
Врахувавши, що трудовим законодавством не врегульовано порядок відновлення права працівника у зв`язку з незаконним відстороненням та компенсації у зв`язку цим втраченої частини заробітку, суд застосував статтю 235 КЗпП України (аналогію закону), стягнув середній заробіток за період з 8 листопада 2021 року 
до 1 березня 2022 року в розмірі 60 907,86 грн. Середній заробіток суд обрахував відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100.
Постановою Вінницького апеляційного суду від 8 червня 2022 року задоволено апеляційну скаргу КЗ «Вінницький ліцей № 34», скасовано рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 7 квітня 2022 року і ухвалено нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.
Апеляційний суд вважав помилковим висновок місцевого суду щодо незаконності оспорюваного наказу та зазначив, що директор ліцею, виконуючи покладений на нього обов`язок щодо гарантування безпеки усіх працівників і учнів, що навчаються в закладі, на виконання вимог статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» видав наказ про тимчасове відсторонення від роботи вчителя початкових класів ОСОБА_1 на час відсутності щеплення проти COVID-19, без збереження заробітної плати, який є правомірним і відповідає вимогам законодавства України.
Суд апеляційної інстанції зазначив, що під час відсторонення працівника від роботи він тимчасово звільнений від виконання обов`язків, покладених на нього трудовим договором, і фактично не виконує роботу. Такому працівнику заробітна плата не виплачується; законом не передбачено обов`язку роботодавця щодо збереження за цим працівником заробітної плати на період його відсторонення від роботи у зв`язку з відмовою від проведення обов`язкового профілактичного щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про поновлення на роботі, апеляційний суд керувався тим, що поновити на роботі можливо лише звільненого працівника, а відсторонення працівника від роботи - це призупинення трудових відносин, на період якого робоче місце зберігається за працівником.
Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У липні 2022 року представник ОСОБА_1 - адвокат Кравець Р. Ю. подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення процесуального права, просить скасувати постанову Вінницького апеляційного суду від 8 червня 2022 року і залишити в силі рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 7 квітня 2022 року.
Касаційна скарга мотивована неврахуванням судом апеляційної інстанції висновку:
- Верховного Суду, викладеного у постанові від 21 серпня 2019 року 
у справі № 712/3841/17 (провадження № 61-24905св19), про те, що у разі відсторонення працівника від роботи без законних підстав, суд має задовольнити позов останнього про стягнення у зв`язку з цим середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Схожі, на думку заявника, висновки про існування підстав для стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу 
в зв`язку з відстороненням від роботи викладені Верховним Судом у постановах 
від 25 липня 2018 року у справі № 552/3404/17 (провадження № 61-8881св18) та 
від 24 квітня 2020 року у справі № 815/5976/14 (адміністративне 
провадження № К/9901/40910/18);
- Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 8 лютого 2022 року у справі № 755/12623/19 (провадження № 14-47цс21), щодо звільнення позивача 
у зазначеній категорії справ від сплати судового збору;
- Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постановах від4 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19), від 12 червня 2019 року 
у справі № 487/10128/14-ц (провадження № 14-473цс18), від 26 червня 2019 року 
у справі № 587/430/16-ц (провадження № 14-104цс19), від 11 вересня 2019 року 
у справі № 487/10132/14-ц (провадження № 14-364цс19) та від 4 вересня 2019 року у справі № 265/6582/16-ц (провадження № 265/6582/16-ц), згідно з яким при здійсненні судочинства діє принцип jura novit curia «суд знає закони», відповідно до якого суд самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію відносин та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального та процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.
Зазначає про відсутність висновку Верховного Суду щодо права роботодавця відсторонити працівника від роботи без збереження заробітної плати на період відсутності щеплення від COVID-19.
Крім того, заявник вважає, що суд апеляційної інстанції:
- не дослідив календар профілактичних щеплень в Україні, який визначає перелік обов`язкових щеплень;
- встановив обставини, що мають значення для вирішення справи, на підставі недопустимих доказів - листа роботодавця від 5 листопада 2021 року № 193 з попередженням про відсторонення позивача від роботи, який не підтверджує факт відмови чи ухилення від щеплення.
Позиція інших учасників справи
У серпні 2022 року КЗ «Вінницький ліцей № 34» подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому зазначив про безпідставність її доводів та правильність висновків суду апеляційної інстанції про відсутність підстав для задоволення позову.
Провадження у суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 28 липня 2022 року відкрито касаційне провадження у справі і витребувано її матеріали із суду першої інстанції.
Підставою відкриття касаційного провадження у справі були доводи заявника про:
- неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права, а саме застосування норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої 
Палати Верховного Суду від 8 лютого 2022 року у справі № 755/12623/19 (провадження № 14-47цс21), від 4 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19), від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц (провадження № 14-473цс18), від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц (провадження № 14-104цс19), від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (провадження № 14-364цс19) та від 4 вересня 2019 року; висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 712/3841/17 
(провадження № 61-24905св19), від 25 липня 2018 року у справі № 552/3404/17 (провадження № 61-8881св18) та від 24 квітня 2020 року у справі № 815/5976/14 (адміністративне провадження № К/9901/40910/18)(пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України);
- відсутність висновку Верховного Суду щодо права роботодавця відсторонити працівника від роботи без збереження заробітної плати на період відсутності щеплення від COVID-19 (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України);
- недослідження судом зібраних у справі доказів та встановлення цим судом обставин на підставі недопустимих доказів.
Ухвалою Верховного Суду від 10 вересня 2025 року справу призначено до судового розгляду.
Встановлені судами першої і апеляційної інстанцій обставини справи
Судами встановлено, що наказом Вінницької загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 34 від 31 серпня 1998 року № 148 позивача призначено на посаду вчителя початкових класів тимчасово на час відпустки по догляду за дитиною основного працівника, а наказом цієї ж школи від 4 жовтня 2000 року № 192 - переведено на посаду вчителя початкових класів.
Зі змісту повідомлення від 5 листопада 2021 року № 193 суди встановили, що вчителя початкових класів ОСОБА_1 повідомлено про відсторонення від роботи з 8 листопада 2021 року у зв`язку з відсутністю обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 або довідки про абсолютні протипоказання про проведення таких профілактичних щеплень проти COVID-19, або довідки про перенесене захворювання на COVID-19, та роз`яснено, що у разі відсторонення припиняється нарахування заробітної плати та обчислення трудового стажу.
Наказом Комунального закладу «Загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів із спеціалізованими класами з поглибленим вивченням математики і фізики № 34 Вінницької міської ради» від 8 листопада 2021 року № 104-к вчителя початкових класів ОСОБА_1 відсторонено від роботи з 8 листопада 2021 року на час відсутності щеплення проти COVID-19 без збереження заробітної плати.
З довідки про доходи від 20 грудня 2021 року № 6073 суди встановили, що за період з травня 2021 року до жовтня 2021 року ОСОБА_1 отримала заробітну плату 
у розмірі 95 137,85 грн. 
Рішенням Вінницької міської ради 16 сесії 8 скликання від 24 грудня 2021 року № 752 змінено найменування КЗ «Загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів із спеціалізованими класами з поглибленим вивченням математики і фізики № 34 Вінницької міської ради» на КЗ «Вінницький ліцей № 34».
Наказом КЗ «Вінницький ліцей № 34» від 28 лютого 2022 року № 12/к зупинено 
дію наказу від 8 листопада 2021 року № 104-к «Про відсторонення від роботи 
ОСОБА_1 » з 1 березня 2022 року до завершення воєнного стану в Україні.
Позиція Верховного Суду, мотиви, якими керується суд, та застосовані норми права
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши правильність застосування норм матеріального права і додержання процесуального права в межах вимог та доводів касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, і відзиву на неї, суд дійшов таких висновків.
Кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. При цьому держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю (стаття 43 Конституції України).
Забороняється будь-яка дискримінація у сфері праці, зокрема порушення принципу рівності прав і можливостей, пряме або непряме обмеження прав працівників залежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, гендерної ідентичності, сексуальної орієнтації, етнічного, соціального та іноземного походження, віку, стану здоров`я, інвалідності, підозри чи наявності захворювання на ВІЛ/СНІД, сімейного та майнового стану, сімейних обов`язків, місця проживання, членства у професійній спілці чи іншому об`єднанні громадян, участі у страйку, звернення або наміру звернення до суду чи інших органів за захистом своїх прав або надання підтримки іншим працівникам у захисті їх прав, повідомлення про можливі факти корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень, інших порушень Закону України «Про запобігання корупції», а також сприяння особі у здійсненні такого повідомлення, за мовними або іншими ознаками, не пов`язаними з характером роботи або умовами її виконання (стаття 2-1 КЗпП України).
Держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті 
на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи 
(стаття 5-1 КЗпП України).
Відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством (частина перша статті 46 КЗпП України).
Термін «законодавство» широко використовується у правовій системі, в основному в значенні сукупності законів та інших нормативно-правових актів, які регламентують ту чи іншу сферу суспільних відносин. Цей термін використовує і Конституція України (статті 9, 19, 118, пункт 12 розділу XV Перехідних положень Конституції України). У законах залежно від важливості та специфіки суспільних відносин, що регулюються, цей термін вживається в різних значеннях: в одних маються на увазі лише закони; в інших в обсяг поняття «законодавство» включаються як закони та інші акти Верховної Ради України, так і акти Президента України, Кабінету Міністрів України, а в деяких випадках - також і нормативно-правові акти центральних органів виконавчої влади.
Конституційний Суд України у справі за конституційним зверненням Київської міської ради професійних спілок щодо офіційного тлумачення частини третьої 
статті 21 КЗпП України (Рішення від 09 липня 1998 року № 12-рп/98) офіційно розтлумачив термін «законодавство». Конституційний Суд України дійшов висновку, що термін «законодавство», який вживається в частині третій статті 21 КЗпП України щодо визначення сфери застосування контракту як особливої форми трудового договору, потрібно розуміти так, що ним охоплюються закони України, чинні міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також постанови Верховної Ради України, укази Президента України, декрети і постанови Кабінету Міністрів України, прийняті в межах їх повноважень та відповідно до Конституції і законів України.
У Рішенні від 28 серпня 2020 року № 10-р/2020 у справі № 1-14/2020(230/20) за конституційним поданням Верховного Суду Велика палата Конституційного Суду України зазначила, що обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина є можливим у випадках, визначених Конституцією України. Таке обмеження може встановлюватися виключно законом - актом, ухваленим Верховною Радою України, як єдиним органом законодавчої влади в Україні. Встановлення такого обмеження підзаконним актом суперечить статтям 1, 3, 6, 8, 19, 64 Конституції України.
Відповідно до абзацу другого частини четвертої статті 4 ЦК України, якщо постанова Кабінету Міністрів України суперечить положенням цього Кодексу або іншому закону, застосовуються відповідні положення цього Кодексу або іншого закону.
Згідно з пунктами «б», «г» статті 10 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» громадяни України зобов`язані у передбачених законодавством випадках проходити профілактичні медичні огляди і робити щеплення; виконувати інші обов`язки, передбачені законодавством про охорону здоров`я.
Закон України «Про захист населення від інфекційних хвороб» 
(далі - Закон № 1645-ІІІ) визначає правові, організаційні та фінансові засади діяльності органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, спрямованої на запобігання виникненню і поширенню інфекційних хвороб людини, локалізацію та ліквідацію їх спалахів та епідемій, встановлює права, обов`язки та відповідальність юридичних і фізичних осіб у сфері захисту населення від інфекційних хвороб.
Відповідно до статті 1 Закону № 1645-ІІІ (тут і далі - у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) протиепідемічні заходи - це комплекс організаційних, медико-санітарних, ветеринарних, інженерно-технічних, адміністративних та інших заходів, що здійснюються з метою запобігання поширенню інфекційних хвороб, локалізації та ліквідації їх осередків, спалахів та епідемій.
Стаття 11 цього Закону визначає, що організація та проведення медичних оглядів і обстежень, профілактичних щеплень, гігієнічного виховання та навчання громадян, інших заходів, передбачених санітарно-гігієнічними та санітарно-протиепідемічними правилами і нормами, у межах встановлених законом повноважень покладаються на органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, органи державної санітарно-епідеміологічної служби, заклади охорони здоров`я, підприємства, установи та організації незалежно від форм власності, а також на громадян.
Працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт.
Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я (частина друга 
статті 12 Закону № 1645-ІІІ).
У разі загрози виникнення особливо небезпечної інфекційної хвороби або масового поширення небезпечної інфекційної хвороби на відповідних територіях та об`єктах можуть проводитися обов`язкові профілактичні щеплення проти цієї інфекційної хвороби за епідемічними показаннями (частина третя статті 12 Закону № 1645-ІІІ).
Рішення про проведення обов`язкових профілактичних щеплень за епідемічними показаннями на відповідних територіях та об`єктах приймають головний державний санітарний лікар України, головний державний санітарний лікар Автономної Республіки Крим, головні державні санітарні лікарі областей, міст Києва та Севастополя, головні державні санітарні лікарі центральних органів виконавчої влади, що реалізують державну політику у сферах оборони і військового будівництва, охорони громадського порядку, виконання кримінальних 
покарань, захисту державного кордону, Служби безпеки України (частина четверта статті 12 Закону № 1645-ІІІ).
Профілактичні щеплення проводяться після медичного огляду особи 
в разі відсутності у неї відповідних медичних протипоказань (частина шоста 
статті 12 Закону № 1645-ІІІ).
Згідно із Положенням про Міністерство охорони здоров`я України (далі -Положення), затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25 березня 2015 року № 267 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 24 січня 
2020 року № 90), МОЗ України є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері охорони здоров`я, а також захисту населення від інфекційних хвороб, протидії 
ВІЛ-інфекції/СНІДу та іншим соціально небезпечним захворюванням, попередження та профілактики неінфекційних захворювань.
Накази МОЗ України, видані в межах повноважень, передбачених законом, є обов`язковими до виконання центральними органами виконавчої влади, їх територіальними органами, місцевими держадміністраціями, органами влади Автономної Республіки Крим, органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами та організаціями незалежно від форми власності та громадянами (пункт 8 вказаного Положення).
Наказом МОЗ України від 4 жовтня 2021 року № 2153 затверджено Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням (далі - Перелік № 2153).
У первинній редакції до цього переліку ввійшли: працівники центральних органів виконавчої влади та їх територіальних органів; місцевих державних адміністрацій та їх структурних підрозділів; закладів вищої, післядипломної, фахової передвищої, професійної (професійно-технічної), загальної середньої, у тому числі спеціальних, дошкільної, позашкільної освіти, закладів спеціалізованої освіти та наукових установ незалежно від типу та форми власності.
Постановою Кабінету Міністрів України від 20 жовтня 2021 року № 1096 постанову Кабінету Міністрів України № 1236 було доповнено пунктом 41-6, відповідно до якого керівникам державних органів (державної служби), керівникам підприємств, установ та організацій доручено забезпечити:
1) контроль за проведенням обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 працівниками та державними службовцями, обов`язковість профілактичних щеплень яких передбачена Переліком № 2153;
2) відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена переліком та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 відповідно до статті 46 КЗпП України, частини другої статті 12 Закону № 1645-ІІІ та частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу», крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти COVID-19 та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я;
3) взяття до відома, що:
- на час такого відсторонення оплата праці працівників та державних службовців здійснюється з урахуванням частини першої статті 94 КЗпП України, частини першої статті 1 Закону України «Про оплату праці» та частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу»;
- відсторонення працівників та державних службовців здійснюється шляхом видання наказу або розпорядження керівника державного органу (державної служби) або підприємства, установи, організації з обов`язковим доведенням його до відома особам, які відсторонюються;
- строк відсторонення встановлюється до усунення причин, що його зумовили.
Питання відсторонення від роботи додатково врегульовано в Законі України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» та Інструкції про порядок внесення подання про відсторонення осіб від роботи або іншої діяльності, затверджений наказом МОЗ України від 14 квітня 1995 року № 66 (далі - Інструкція № 66).
Підприємства, установи і організації зобов`язані усувати за поданням відповідних посадових осіб державної санітарно-епідеміологічної служби від роботи, навчання, відвідування дошкільних закладів осіб, які є носіями збудників інфекційних захворювань, хворих на небезпечні для оточуючих інфекційні хвороби, або осіб, які були в контакті з такими хворими, з виплатою у встановленому порядку допомоги з соціального страхування, а також осіб, які ухиляються від обов`язкового медичного огляду або щеплення проти інфекцій, перелік яких встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я (абзац шостий частини першої статті 7 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення», далі - 
Закон № 4004-ХІІ).
За пунктом 2.3 Інструкції № 66 з урахуванням змін, внесених наказом МОЗ України від 30 серпня 2011 року № 544, подання про відсторонення від роботи або іншої діяльності - це письмовий організаційно-розпорядчий документ Державної санітарно-епідеміологічної служби України, який зобов`язує роботодавців у встановлений термін усунути від роботи або іншої діяльності зазначених у поданні осіб.
Згідно з підпунктом 1.2.5 пункту 1.2 Інструкції № 66 особами, які відмовляються або ухиляються від профілактичних щеплень, визнаються громадяни та неповнолітні діти, а також окремі категорії працівників у зв`язку з особливостями виробництва або виконуваної ними роботи, які необґрунтовано відмовились від профілактичного щеплення, передбаченого Календарем профілактичних щеплень в Україні, затвердженим наказом МОЗ України від 16 вересня 2011 року № 59, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 10 жовтня 2011 року 
за № 1159/19897.
Відповідно до пункту 2.2 Інструкції № 66 право внесення подання про відсторонення від роботи або іншої діяльності надано головному державному санітарному лікарю України, його заступникам, головним державним санітарним лікарям Автономної Республіки Крим, областей, міст Києва, Севастополя та їх заступникам, головним державним санітарним лікарям водного, залізничного, повітряного транспорту, водних басейнів, залізниць, Міністерства оборони України, Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Державної пенітенціарної служби України, Державного управління справами, Служби безпеки України та їх заступникам, іншим головним державним санітарним лікарям та їх заступникам, а також іншим посадовим особам Державної санітарно-епідеміологічної служби, що уповноважені на те керівниками відповідних служб.
У пункті 2.5 Інструкції № 66 визначено, що подання про відсторонення від роботи або іншої діяльності складають у двох примірниках, один з яких направляється роботодавцю, що зобов`язаний забезпечити його виконання, а другий зберігається у посадової особи, яка внесла подання. Подання про відсторонення від роботи або іншої діяльності складається за формою згідно з додатком 1 до цієї Інструкції.
Згідно з пунктом 2.7 Інструкції № 66 термін, на який відсторонюється особа, залежить від епідеміологічних показань та встановлюється згідно з додатком № 2 до цієї Інструкції.
Верховний Суд зауважує, що абзац шостий частини першої 
статті 7 Закону № 4004-ХІІ та Інструкції № 66 не охоплюють порядок відсторонення від роботи у зв`язку з відмовою чи ухиленням від проведення обов`язкових профілактичних щеплень для запобігання захворюванню на COVID-19. Обов`язки роботодавців щодо забезпечення епідеміологічного благополуччя населення визначені не тільки Законом України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення». Постановою Кабінету Міністрів України від 20 жовтня 2021 року № 1096 передбачено, що відсторонення працівників у межах відповідних заходів боротьби з пандемією COVID-19 керівник підприємства, установи, організації проводить відповідно до статті 46 КЗпП України, частини другої статті 12 Закону № 1645-ІІІ і частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу».
Таким чином, відсторонення від роботи (виконання робіт) певних категорій працівників, які відмовляються або ухиляються від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19, було передбачене законом.
Приписи законів України з приводу такого відсторонення є чіткими, зрозумілими та за дотримання визначеної в них процедури дозволяють працівникові розуміти наслідки його відмови або ухилення від такого щеплення за відсутності медичних протипоказань, виявленої за наслідками медичного огляду, проведеного до моменту відсторонення, а роботодавцеві дозволяють визначити порядок його дій щодо такого працівника.
У кожному конкретному випадку для вирішення питання про наявність підстав для обов`язкового щеплення працівника проти COVID-19 і, відповідно, для відсторонення працівника від роботи, слід виходити не тільки з Переліку № 2153, але й оцінки загрози, яку потенційно на роботі може нести невакцинований працівник. Зокрема, слід враховувати і такі обставини, як: кількість соціальних контактів працівника на робочому місці (прямих/непрямих); форму організації праці (дистанційна/надомна), у тому числі можливість встановлення такої форми роботи для працівника, який не був щепленим; умови праці, у яких перебуває працівник і які збільшують вірогідність зараження COVID-19, зокрема потребу відбувати у внутрішні та закордонні відрядження; контакт працівника з продукцією, яка буде використовуватися (споживатися) населенням.
Аналогічні правові висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 130/3548/21 (провадження № 14-82цс22).
Також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 130/3548/21 (провадження № 14-82цс22) зазначено, що «нагальна необхідність ужиття державою у 2021 році заходів для захисту здоров`я населення (зокрема, для попередження поширення коронавірусу SARS-CoV-2, мінімізації ризиків ускладнень і смертності у хворих на COVID-19) не викликає сумнівів. Проте слід з`ясувати, чи було нагально необхідним відсторонення позивача від роботи та наскільки саме таке відсторонення сприяло досягненню зазначеної легітимної мети. Велика Палата Верховного Суду вважає, що відсторонення особи від роботи, що може мати наслідком позбавлення її в такий спосіб заробітку без індивідуальної оцінки поведінки цієї особи, лише на тій підставі, що вона працює на певному підприємстві, у закладі, установі, іншій організації, може бути виправданим за наявності дуже переконливих підстав. У кожному випадку слід перевіряти, чи була можливість досягнути поставленої легітимної мети шляхом застосування менш суворих, ніж відсторонення працівника від роботи, заходів після проведення індивідуальної оцінки виконуваних ним трудових обов`язків, зокрема, оцінки об`єктивної необхідності під час їхнього виконання особисто контактувати з іншими людьми, можливості організації дистанційної чи надомної роботи тощо».
Крім того, у цій постанові Великої Палати Верховного Суду також вказано, що «в кожному конкретному випадку для вирішення питання про наявність підстав для обов`язкового щеплення працівника проти COVID-19 і, відповідно, для відсторонення працівника від роботи, слід виходити не тільки з Переліку № 2153, але й оцінки загрози, яку потенційно на роботі може нести невакцинований працівник. Зокрема, слід враховувати і такі обставини, як:
- кількість соціальних контактів працівника на робочому місці (прямих/непрямих);
- форму організації праці (дистанційна/надомна), у тому числі можливість встановлення такої форми роботи для працівника, який не був щепленим;
- умови праці, у яких перебуває працівник і які збільшують вірогідність зараження COVID-19, зокрема потребу відбувати у внутрішні та закордонні відрядження;
- контакт працівника з продукцією, яка буде використовуватися (споживатися) населенням.
Визначаючи об`єктивну необхідність щеплення працівника і перевіряючи законність його відсторонення від роботи для протидії зараженню COVID-19, необхідно з`ясовувати наявність наведених факторів».
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України). Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.
Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

У справі, яка переглядається, суди встановили, що:
- 5 листопада 2021 року  ОСОБА_1 повідомлено про відсторонення від роботи 
з 8 листопада 2021 року у зв`язку з відсутністю обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 або довідки про абсолютні протипоказання про проведення таких профілактичних щеплень проти COVID-19, або довідки про перенесене захворювання на COVID-19;
- 8 листопада 2021 року позивача відсторонено від роботи з 8 листопада 2021 року на час відсутності щеплення проти COVID-19 без збереження заробітної плати.
Відмовляючи в задоволенні позову, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про правомірність і законність наказу відповідача про відсторонення ОСОБА_1 від займаної посади, оскільки дії роботодавця відповідали вимогам законодавства України.
Апеляційний суд не врахував, що роботодавець, на якого покладено доведення законності відсторонення ОСОБА_1 від роботи, не подавав будь-яких доказів на підтвердження обставин щодо значної кількості соціальних контактів працівника на робочому місці та неможливості встановлення для позивача дистанційної форми роботи. 

Недоведення зазначених обставин, з урахуванням висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року 
у справі № 130/3548/21 (провадження № 14-82цс22), вказує про відсутність правових підстав вважати відсторонення ОСОБА_1 нагально необхідним і таким, що сприяло досягненню легітимної мети.
Верховний Суд не погоджується з висновками суду апеляційної інстанції, оскільки у цьому конкретному випадку застосування до ОСОБА_1 , яка обіймала посаду вчителя початкових класів КЗ «Загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів із спеціалізованими класами з поглибленим вивченням математики і фізики № 34 Вінницької міської ради», такого заходу як відсторонення від роботи, не передбачало жодної індивідуальної оцінки виконуваних нею трудових обов`язків, зокрема об`єктивної необхідності під час їхнього виконання особисто контактувати з іншими людьми. Тому таке відсторонення не можна вважати пропорційним меті охорони здоров`я населення та самого позивача.
Аналогічний висновок щодо незаконності відсторонення працівника, який працював на посаді вчителя, викладений Верховним Судом у постанові 
від 19 червня 2024 року у справі № 507/2121/21 (провадження № 61-17388св23).
За таких обставин суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення позову в частині скасування наказу відповідача про відсторонення від роботи. Такий висновок апеляційного суду суперечить висновку Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року 
у справі № 130/3548/21 (провадження № 14-82цс22), який колегія суддів вважає за необхідне врахувати відповідно до частини третьої статті 400 ЦПК України.
Також апеляційний суд дійшов помилкового висновку про неправильне застосування судом першої інстанції до спірних правовідносин статті 235 КЗпП України, оскільки згідно з висновком об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, викладеним у постанові від 5 травня 2025 року 
у справі № 758/4178/22 (провадження № 61-6935сво24), - «у КЗпП України відсутня норма права, яка б у цій ситуації регулювала питання виплати середнього заробітку за час незаконного призупинення дії трудового договору, оскільки це не є ні простоєм, ні звільненням працівника. Разом з тим, з урахуванням положень 
статті 43 Конституції України, найбільш подібним (аналогічним) до цієї ситуації є застосування частин першої, другої статті 235 КЗпП України».
Суд першої інстанції, належним чином оцінивши докази, подані сторонами, повно встановивши обставини справи, враховуючи вказані норми матеріального права, дійшов по суті правильного висновку про існування правових підстав для задоволення позову в частині скасування наказу про відсторонення від роботи та стягнення середнього заробітку за час відсторонення від посади.
Враховуючи викладене, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що суд першої інстанції відсторонення від роботи та стягнення середнього заробітку за час відсторонення від посади, повно та всебічно з`ясувавши обставини справи та дослідивши наявні у справі докази, правильно застосував норми права і ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, яке суд апеляційної інстанції у вказаній частині помилково скасував.
Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.
За таких обставин оскаржувана постанова апеляційного суду в частині вирішення позовних вимог про відсторонення від роботи та стягнення середнього заробітку за час відсторонення від роботи не відповідає вимогам законності й обґрунтованості, а судом першої інстанції не були порушені норми процесуального права і правильно застосовані норми матеріального права. Тому колегія суддів дійшла висновку про обґрунтованість касаційної скарги в цій частині, що є підставою для скасування постанови Вінницького апеляційного суду від 8 червня 2022 року у вказаній частині і залишення в цій частині в силі рішення Вінницького міського суду від 7 квітня 2022 року.
Разом з тим колегія суддів погоджується з висновком апеляційного суду про відсутність підстав для задоволення позову в частині поновлення на роботі.
У постановах Верховного Суду від 27 жовтня 2022 року у справі № 569/16206/21 (провадження № 61-5055св22) та від 16 червня 2022 року у справі № 211/6466/19 (провадження № 61-16239св20) зазначено, що відсторонення працівника 
від роботи - це призупинення виконання ним своїх трудових обов`язків за рішенням уповноважених на це компетентних органів з підстав, передбачених законодавством, що, як правило, відбувається з одночасним призупиненням виплати йому заробітної плати. При відстороненні трудові відносини працівника з роботодавцем не припиняються, тому тут не йдеться про звільнення з роботи. Однак при цьому працівник тимчасово не допускається до виконання своїх трудових обов`язків.
У постанові від 3 червня 2020 року у справі № 205/4333/17 
(провадження № 61-45345св18) Верховний Суд зауважив, що суд першої інстанції встановив грубе порушення права позивача на працю, оскільки вона майже рік не працювала на підприємстві, не виконувала покладених на неї обов`язків, не отримувала заробітну плату та не була при цьому звільнена, наказу про відсторонення не отримувала, і дійшов висновку, що ефективним способом захисту порушеного права позивача є зобов`язання роботодавця допустити позивача до роботи.
Отже, при відстороненні трудові відносини працівника з роботодавцем не припиняються, однак при цьому працівник тимчасово не допускається до виконання своїх трудових обов`язків.
Такий висновок викладений Верховним Судом у постанові від 19 червня 2024 року у справі № 507/2121/21 (провадження № 61-17388св23).
Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновками апеляційного суду про відсутність підстав для поновлення позивача на роботі.
З огляду на те, що наказомКЗ «Вінницький ліцей № 34» від 28 лютого 2022 року № 12/к зупинено дію наказу від 8 листопада 2021 року № 104-к «Про відсторонення від роботи  ОСОБА_1 » з 1 березня 2022 року до завершення воєнного стану в Україні та допущено позивача до роботи, підстави для зобов`язання відповідача вчинити відсутні.
Доводи касаційної скарги не спростовують висновків суду апеляційної інстанції, належних аргументів про неправильне застосування апеляційним судом норм права з посиланням на висновки Верховного Суду, які апеляційний суд не врахував, заявник не навів.
За встановлених обставин суд касаційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для скасування постанови апеляційного суду в частині вирішення позовних вимог про поновлення на роботі, оскільки цей суд, встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, ухвалив в цій частині судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України є підставою для залишення касаційної скарги в цій частині без задоволення, а постанови апеляційного суду у відповідній частині без змін.
Щодо клопотання ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Кравець Р. Ю., про розгляд прави за участю сторін
У касаційній скарзі ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Кравець Р. Ю., просить розгляд справи здійснювати за участю сторін у справі.
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Абзац другий частини першої цієї статті визначає, що у разі необхідності учасники справи можуть бути викликані для надання пояснень у справі.
Отже, питання виклику учасників справи для надання пояснень у справі вирішує Верховний Суд з огляду на встановлену необхідність таких пояснень.
Приписи частин п`ятої та шостої статті 279 ЦПК України, якою врегульовано особливості розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження в суді першої інстанції, не застосовуються під час касаційного перегляду, оскільки суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права та не вирішує питань доказування у справі і не встановлює обставин справи.
Відповідно до частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Оскільки Верховний Суд не приймав рішення про виклик осіб, які беруть участь у справі, для надання пояснень і такої необхідності не встановлено, підстави для задоволення клопотання ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Кравець Р. Ю., про розгляд справи за участю сторін відсутні.
Щодо судових витрат
Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
За загальним правилом при розподілі судових витрат у резолютивній частині судового рішення за результатами розгляду та вирішення справи встановлюється обов`язок сторони, не на користь якої ухвалено таке судове рішення, відшкодувати (компенсувати) іншій стороні понесені судові витрати із вказівкою на чіткий розмір відповідних судових витрат.
Враховуючи висновок Верховного Суду про залишення в силі рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог про відсторонення від роботи та стягнення середнього заробітку за час відсторонення від роботи, що 
складає 2/3 частини від заявлених позовних вимог, з КП «Вінницький ліцей № 34» на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір пропорційно задоволених вимог касаційної скарги у розмірі 1 322,66 грн.
Щодо витрат на професійну правничу допомогу
Відповідно до частин першої, третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи. До витрат, пов`язаних із розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Під час визначення суми відшкодування суд має керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції.
У ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: їх дійсність; необхідність; розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.
Подібний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду 
від 8 червня 2021 року у справі № 550/936/18 (провадження № 14-26цс21).
Отже, під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.
Суд також повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18, провадження № 12-171гс19).
Склад витрат, пов`язаних з оплатою за надання професійної правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі, що свідчить про те, що такі витрати повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами.
У касаційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Кравець Р. Ю., серед іншого, заявив клопотання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, понесених позивачем під час розгляду справи в суді касаційної інстанції,
у розмірі 10 000 грн, які заявник просить стягнути з відповідача.
Клопотання обґрунтовано тим, що на виконання умов договору про надання правничої допомоги від 17 червня 2022 року № 122, укладеного ОСОБА_1 та Адвокатським об`єднанням (далі - АО) «Кравець і партнери», позивачу надано професійну правничу допомогу у суді касаційної інстанції, а саме підготовка та подання касаційної скарги - 10 000 грн.
На підтвердження понесення витрат на професійну правничу допомогу до касаційної скарги заявник додав:
- копію договору про надання правничої допомоги від 17 червня 2022 року № 122 та додаток 1 до цього договору, який містить вартість послуг АО «Кравець і партнери»;
- акт надання послуг від 23 червня 2022 року № 235, складений ОСОБА_1 та 
АО «Кравець і партнери»;
- рахунок на оплату від 17 червня 2022 року № 337 на суму 10 000 грн;
- квитанцію від 19 червня 2022 року № 2170278651214367 та виписку з банківського рахунку НОМЕР_1 від 19 червня 2022 року про сплату ОСОБА_1 на користь АО «Кравець і партнери» на загальну суму 10 000 грн;
- копію ордеру серії АА № 1203851 від 30 червня 2022 року.
Відповідно до рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення з штрихкодовим ідентифікатором 0306308681140 (2102902149419) Вх.№ 47263/0/233-22 від 11 серпня 2022 року КЗ «Вінницький ліцей № 34» отримав касаційну скаргу з додатками 8 серпня 2022 року.
Велика Палата Верховного Суду вказувала на те, що під час визначення суми відшкодування суд має керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, враховуючи конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 
2020 року у справі № 755/9215/15-ц, додаткова ухвала Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 3 грудня 2021 року 
у справі № 927/237/20).
Такі самі критерії, як зазначено вище, застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.
Зокрема, згідно з практикою Європейського суду з прав людини заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення 
у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява № 19336/04).
Проаналізувавши долучені до матеріалів справи та подані на підтвердження факту понесення ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу документи, колегія суддів вважає, що відображена у наданих доказах інформація щодо характеру та обсягу виконаної адвокатом Кравцем Р. Ю. роботи (наданих послуг) відповідає критерію розумності.
Отже, клопотання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, понесених позивачем під час розгляду справи в суді касаційної інстанції, у розмірі 10 000 грн є обґрунтованим та підлягає задоволенню.
Враховуючи, що КЗ «Вінницький ліцей № 34» касаційну скаргу з додатками отримав 8 серпня 2024 року, проте заперечень щодо розміру витрат на професійну правничу допомогу, понесених ОСОБА_1 у суді касаційної інстанції, не надіслав, підстав для зменшення вказаних судових витрат немає.
Зазначений розмір витрат на професійну правничу допомогу відповідатиме критерію реальності наданих адвокатських послуг, обґрунтованості, розумності їхнього розміру, конкретним обставинам справи, з урахуванням її складності, необхідних процесуальних дій сторони.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення 
позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог:
Враховуючи висновок Верховного Суду про залишення в силі рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог про відсторонення від роботи та стягнення середнього заробітку за час відсторонення від роботи, що 
складає 2/3 частини від заявлених позовних вимог, з КП «Вінницький ліцей № 34» на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню витрати, понесені останньою на професійну правничу допомогу у суді касаційної інстанції, пропорційно задоволених вимог касаційної скарги у розмірі 6 666,66 грн.
Керуючись статтями 400, 409, 410, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Відмовити ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Кравець Ростислав Юрійович, у задоволенні клопотання про розгляд справи за участю сторін.
Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Кравець Ростислав Юрійович, задовольнити частково.
Постанову Вінницького апеляційного суду від 8 червня 2022 року в частині вирішення позовних вимог  ОСОБА_1 до Комунального 
закладу «Вінницький ліцей № 34»про скасуваннянаказу про відсторонення від роботи та стягнення середнього заробітку за час відсторонення від роботи скасувати із залишенням в цій частині в силі рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 7 квітня 2022 року.
Постанову Вінницького апеляційного суду від 8 червня 2022 року в частині вирішення позовних вимог  ОСОБА_1 до Комунального 
закладу «Вінницький ліцей № 34»про поновлення на роботі залишити без змін.
Стягнути з Комунального закладу «Вінницький ліцей № 34» на користь  ОСОБА_1  6 666,66 грн у відшкодування витрат на професійну правничу допомогу та 1 322,66 грн - на відшкодування витрат зі сплати судового збору, 
а всього 7 989,32 грн.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточноюі оскарженню не підлягає.
Головуючий Судді 	І. М. Фаловська В. М. Ігнатенко С. О. Карпенко В. В. Сердюк О. М. Ситнік