Постанова
Іменем України

01 квітня 2026 року 
м. Київ 

справа № 642/3550/17
провадження № 61-799св26 

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючий - Крат В. І. (суддя-доповідач), 
судді: Гудима Д. А., Дундар І. О., Краснощоков Є. В., Пархоменко П. І.,

учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: Харківська міська рада, Департамент реєстрації Харківської міської ради, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Головне управління Держгеокадастру у Харківській області, 
третя особа - приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Жовнір Володимир Вікторович,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником Бабичем Юрієм Вікторовичем, на рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 12 червня 2024 року в складі судді: Ольховського Є. Б. та постанову Харківського апеляційного суду від 18 грудня 2025 року в складі колегії: Яцини В. Б., Мальованого Ю. М., Маміної О. В.,

Історія справи
Короткий зміст позову

У липні 2017 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до Харківської міської ради, Департаменту реєстрації Харківської міської ради, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Головного управління Держгеокадастру у Харківській області, третя особа: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Жовнір В. В., про скасування державної реєстрації земельної ділянки, скасування рішення, скасування державної реєстрації прав та обтяжень, припинення права власності, визнання права на приватизацію земельної ділянки.

Позов мотивований тим, що позивачці належить житловий будинок з надвірними будівлями за адресою АДРЕСА_1 , внаслідок чого у неї є право користування земельною ділянкою за вказаною адресою у межах, які були надана у користування попередньому власнику у розмірі 857 кв. м.

ОСОБА_1 , бажаючи здійснити приватизацію земельної ділянки, звернулась до Управління Держгеокадастру та отримала 05 грудня 2016 року відмову в зв`язку з її перетином сусідньою земельною ділянкою (кадастровий номер 63410137200:06:032:0002), що належить ОСОБА_2 

20 листопада 2013 року рішенням сесії Харківської міської ради №1325/13 ОСОБА_2 було надано у власність земельну ділянку для обслуговування житлового будинку по АДРЕСА_2 та видано свідоцтво на право власності на земельну ділянку площею 0,0755 (кадастровий номер 63410137200:06:032:0002). Вказане рішення було прийнято за технічною документацією що не відповідає фактичним межам земельних ділянок, чим було порушено право позивачки на приватизацію земельної ділянки під її житловим будинком та надвірними будівлями.

Позивачка зазначала, що ОСОБА_3 набув право власності на сусідню земельну ділянку з кадастровим номером 6310137200:06:032:0002 на підставі договору дарування від ОСОБА_2 під час розгляду цієї справи у суді.

Також позивачка на підставі її вимог про скасування реєстрації земельної ділянки просила суд залучити співвідповідачем Головне управління Держгеокадастру у Харківській області, та в як третю особу - приватного нотаріуса ХМНО Жовнір В.В., який посвідчив договір дарування від 15 березня 2024 року.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 04 квітня 2018 року закрито провадження у цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Харківської міської ради, Департаменту реєстрації Харківської міської ради про визнання права на приватизацію земельної ділянки та скасування рішення ХМР від 20 листопада 2013 року, в частині позовних вимог щодо скасування рішення сесії ХМР від 20 листопада 2013 року. Суд першої інстанції вказав, що: «рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 24 квітня 2015 року ухваленому за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_4 ОСОБА_5 до Харківської міської ради, треті особи: реєстраційна служба ХМУЮ Х/обл., ГУ Держземагентства у м. Харкові про скасування рішення сесії ХМР від 20 листопада 2013 року було відмовлено в задоволенні вказаного позову. Рішення набуло законної сили 27 травня 2015 року.

Постановою Апеляційного суду Харківської області від 19 червня 2018 року, залишеною без змін постановою Верховного Суду від 27 грудня 2019 року, ухвалу Ленінського районного суду м. Харкова від 04 квітня 2018 року скасовано, справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Апеляційний суд зазначив, що: «предметом даного позову є скасування рішення 27 сесії Харківської міської ради 6 скликання «Про передачу у власність та надання в оренду громадянам земельних ділянок» від 20 листопада 2013 року №1325/13 в частині надання ОСОБА_2 у власність земельної ділянки для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за адресою АДРЕСА_2 , площею 0,0755 га. В обгрунтування позовних вимог позивач як на одну із підстав посилається на рішення Апеляційного суду Харківської області від 26 квітня 2016 року у справі № 2-3781/09, яким було скасовано рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 07 липня 2009 року, яким було визнано дійсним та укладеним договір від 29 липня 2003 року, між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 про передачу права власності на 12/25 часток житлового будинку АДРЕСА_2 . Позивач зазначає, що право власності на домоволодіння було зареєстровано за ОСОБА_2 на підставі рішення суду та в подальшому приватизував земельну ділянку як власник. Разом з тим, з рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 24 квітня 2015 року вбачається, що в обгрунтування позовних вимог позивачі посилались на наступні підстави: факт відсутності погодження меж земельної ділянки ОСОБА_2 із позивачами ( ОСОБА_1 , ОСОБА_4 ), які є сусідами суміжних домоволодінь при її приватизації, що свідчить про незаконність приватизації земельної ділянки ОСОБА_2 ; факт дійсного користування земельною ділянкою на правовій підставі позивачами ( ОСОБА_1 , ОСОБА_4 ) у тих розмірах, які визначені у технічній документації. Отже, підстави позовів є різними. За таких обставин, колегія суддів вважала, що у суду 04 квітня 2018 року були відсутні підстави передбачені пунктом 3 частини першої статті 255 ЦПК України для закриття провадження у справі в частині позовних вимог».

10 травня 2024 року ОСОБА_1 уточнила позовні вимоги та остаточно просила:
скасувати державну реєстрацію земельної ділянки кадастровий номер 6310137200:06:032:0002 із закриттям (скасуванням) запису у Поземельній книзі, яка була відкрита у зв`язку із здійсненням державної реєстрації земельної ділянки;
скасувати рішення 27 сесії ХМР № 1325/13 від 20 листопада 2013 року в частині надання у власність ОСОБА_2 земельної ділянки по АДРЕСА_2 площею 0.0755 га;
припинити право власності ОСОБА_3 на земельну ділянку кадастровий номер 6310137200:06:032:0002; 
скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 72080313 від 15 березня 2024 року на земельну ділянку з кадастровим номером 6310137200:06:032:0002 із скасуванням запису про таку реєстрацію;
визнати за позивачкою право на приватизацію земельної ділянки площею 0.068 га, з периметром 108.6 м відповідно до координат поворотних точок вказаних в Відомості вирахування координат поворотних точок меж земельної ділянки, обчислення її площі по АДРЕСА_1 (т. 4, а.с.203-207).

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції

Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 12 червня 2024 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що:
після смерті ОСОБА_7 , ОСОБА_1 успадкувала житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_1 . Відповідно до статті 30 ЗК України (в редакції Закону України №2196-12 від 13 березня 1992 року) до позивачки ОСОБА_1 , як спадкоємиці житлового будинку, перейшло право користування земельною ділянкою для обслуговування житлового будинку, господарських будівель (т.1 а. с. 12-33);
між землекористувачами земельних ділянок за адресами АДРЕСА_2 та АДРЕСА_1 тривалий час існують судові суперечки. 24 квітня 2015 року Ленінським районним судом м. Харкова було відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 до Харківської міської ради, ОСОБА_2 про скасування рішення про передачу земельної ділянки, скасування свідоцтва на право власності на земельну ділянку, скасування рішення державної реєстрації права власності на земельну ділянку. Вказаним рішенням встановлено що ОСОБА_1 не набула права власності чи права користування земельною ділянкою по АДРЕСА_1 , оскільки Харківською міською радою, не вирішувалося питання про передачу у власність чи в оренду ОСОБА_1 спірної земельної ділянки та було видано відповідний правовстановлюючий документ та винесено межі земельної ділянки в натурі (на місцевості). 21 березня 2014 року до Ленінського р/с м. Харкова було подано адміністративний позов ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 до Харківської міської ради про скасування рішення 27 сесії Харківської міської ради від 20 листопада 2013 року № 1325/13. Ухвалою від 10 липня 2014 року провадження за адміністративним позовом було закрито;
ОСОБА_1 звернулась з позовом, який наразі розглядається, 17 липня 2017 року. Судом встановлено, що ОСОБА_1 оскаржує рішення ХМР від 20 листопада 2013 року про яке їй було відомо та з приводу якого вона вже зверталась до суду з позовом про його скасування в цивільному судочинстві (№642/9465/14) та за правилами адміністративного судочинства (№642/2459/14а). Представник Харківської міської ради у відзиві на позовну заяву прохав застосувати до позовних вимог ОСОБА_1 наслідки спливу позовної давності та відмовити в задоволенні позову. Представник ОСОБА_2 також подав заяву про застосування позовної давності;
суд погодився з заявами представників відповідачів щодо пропуску позовної давності ОСОБА_1 , оскільки вимога про скасування рішення 27 сесії ХМР 6 скликання № 1325/13 від 24 березня 2014 року є первісною, тобто такою, на підставі якої ґрунтуються інші позовні вимоги, як то повернення земельної ділянки у комунальну власність, визнання відсутнім у ОСОБА_2 права власності на земельну ділянку, скасування державної реєстрації прав та їх обтяжень на нерухоме майно тощо;
05 грудня 2016 року ОСОБА_1 отримала рішення державного кадастрового реєстратора № РВ-6300715622016 про відмову у внесенні відомостей (змін до них) до Державного земельного кадастру у зв`язку з невідповідністю поданих документів вимогам , установленим Законом «Про Державний земельний кадастр» за перетином з земельною ділянкою кадастровий номер 6310137200:06:032:0002. Обґрунтовуючи позовні вимоги щодо визнання за ОСОБА_1 права на приватизацію земельної ділянки площею 0.068 га. периметр 108.6м. відповідно до координат поворотних точок вказаних в відомості вирахування координат поворотних точок меж земельної ділянки, обчислення її площі по АДРЕСА_1 позивачка посилається на висновки судової земельно-технічної експертизи № 5199/11950 від 03 липня 2023 року при цьому не вимагає скасувати рішення реєстратора № РВ-6300715622016;
суд відхилив посилання представника позивача та не бере вказану експертизу до уваги, оскільки вимога про визнання права на приватизацію земельної ділянки у вказаних межах є похідною та взаємопов`язаною з вимогами щодо яких судом прийнято рішення про сплив строків позовної давності. Задоволення позовних вимог про визнання права на приватизацію не є рішенням, яке може бути виконане без скасування рішення 27 сесії ХМР 6 скликання № 1325/13 від 24 березня 2014 року в частині надання ОСОБА_2 у власність земельної ділянки для обслуговування житлового будинку по АДРЕСА_2 , та скасування свідоцтва на право власності на земельну ділянку площею 0,0755 (кадастровий номер 63410137200:06:032:0002);
оскільки суд відмовив у задоволенні позову, то судові витрати залишив за позивачем.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Харківського апеляційного суду від 18 грудня 2025 року:
апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково;
рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 12 червня 2024 року змінено;
у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено з інших мотивів, викладених у редакції цієї постанові.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що:
обґрунтовуючи позовні вимоги щодо визнання за ОСОБА_1 права на приватизацію земельної ділянки площею 0.068 га, периметр 108.6 м, відповідно до координат поворотних точок вказаних в відомості вирахування координат поворотних точок меж земельної ділянки, обчислення її площі по АДРЕСА_1 позивачка посилається на висновки судової земельно-технічної експертизи № 5199/11950 від 03 липня 2023 року при цьому не вимагає скасувати рішення реєстратора № РВ-6300715622016. Висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами. Суд відхилив посилання представника позивача та не взяв до уваги вказані висновки судового експерта з посиланням на те, що вимога про визнання права на приватизацію земельної ділянки у вказаних межах є похідною та взаємопов`язаною з вимогами щодо яких судом прийнято рішення про сплив строків позовної давності. Задоволення позовних вимог про визнання права на приватизацію не є рішенням, яке може бути виконане без скасування рішення 27 сесії ХМР 6 скликання № 1325/13 від 24.03.2014р. в частині надання ОСОБА_2 у власність земельної ділянки для обслуговування житлового будинку по АДРЕСА_2 , та скасування свідоцтва на право власності на земельну ділянку площею 0,0755 (кадастровий номер 63410137200:06:032:0002). Колегія суддів не погодилася з такими висновками суду першої інстанції;
суд першої інстанції не з`ясував, що правові підстави спорів у справах №642/2459/14а та №642/9465/14 та цієї справи (№642/3550/17) є різними. При цьому суд не врахував, що про накладення (перетин) земельної ділянки з кадастровим номером 6310137200:06:032:0002 за адресою: АДРЕСА_2 на площу іншої земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , право на приватизацію у межах згідно технічної земельної документації захищає у цій справі позивач, - достовірно та конкретно стали їй відомі лише після прийняття державним кадастровим реєстратором рішення про відмову у внесенні відомостей (змін до них) до Державного земельного кадастру №РВ-6300715622016 від 05 грудня 2016 року. Тобто, лише з 05 грудня 2016 року позивач достеменно зрозуміла, що рішення 27 сесії Харківської міської ради 6 скликання «Про передачу у власність та надання в оренду громадянам земельних ділянок» від 20 листопада 2013 року №1325/13 в частині надання відповідачу 3 у власність земельної ділянки для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за адресою АДРЕСА_2 , площею 0,0755 га є таким, що порушує її право на приватизацію земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , на якій розміщений належний їй житловий будинок, що був нею успадкований. Крім того, доказ на підтвердження вказаної обставини накладення (перетин) земельних ділянок) було здобуто вже в межах даної справи у вигляді Висновку експерта №5199/11950 від 03 липня 2023 року, який окрім факту перетину двох земельних ділянок вказав, що межова лінія земельної ділянки з кадастровим номером 6310137200:06:032:0002 проходить під належним позивачці житловим будинком;
суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позовних вимог у зв`язку із застосуванням наслідків спливу позовної давності та не встановив вказані обставини справи щодо наслідків накладання земельної ділянки з кадастровим номером 6310137200:06:032:0002 на земельну ділянку позивачки, якою вона користується на підставі положень статті 120 ЗК України та статті 377 ЦК України, як власниця житлового будинку та надвірних будівель за адресою АДРЕСА_1 , порушення прав позивачки на користування її житловим будинком та земельною ділянкою, на якій він розташований;
позивачка успадкувала житловий будинок із надвірними будівлями, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 на земельній ділянці, яка була надана у користування ще попередньому власнику домоволодіння - ОСОБА_7 (спадкодавцю) площею 857 м. кв., тобто 0,0857 га. Загальна площа земельної ділянки по АДРЕСА_1 складає 857 кв. м, відповідно до рішення Ленінської райради № 36-1 від 07 лютого 1956 року Фактична площа вказаної земельної ділянки складає 679 кв. м і саме у вказаній площі ця земельна ділянка в силу положень статей 1225, 377 ЦК України та статті 120 ЗК України (у редакціях станом на дата набуття позивачем власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 ) перейшла у користування позивачки на підставі спадкування житлового будинку з надвірними будівлями. Висновком експерта №5199/11950 від 03 липня 2023 року (за експертизою, що проводилась у цій справі) встановлено, що земельна ділянка з кадастровим номером 6310137200:06:032:0002, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , згідно проекту землеустрою, накладається на земельну за адресою: АДРЕСА_1 і площа такого накладання складає 27 метрів квадратних. Крім того, експертом, також, встановлено, що під час порівняння координат поворотних точок земельних ділянок за адресами: АДРЕСА_2 та АДРЕСА_1 встановлено, що межа яка їх розділяє проходить під житловим будинком позивачки;
у контексті вказаних обставин справи обраний позивачкою спосіб захисту порушеного права не є належним для захисту права власності та користування земельною ділянкою, що надає їй у свою чергу законне право на її приватизацію у відповідних межах. При цьому для усунення перешкод у користуванні та розпорядженні спірними земельними ділянками визнання недійсними рішень ХМР та договору дарування не є необхідним. Всі ці рішення вже були реалізовані та не мають внаслідок цього самостійного юридичного значення. Належним та ефективним способом захисту порушеного права позивачки на користування земельною ділянкою у зазначених у земельно-технічній документації межах є саме вимога про повернення частини земельної ділянки відповідача ОСОБА_3 , яка згідно висновків вказаної земельно-технічної експертизи накладається на земельну ділянку, якою має право користуватися позивачка з передбачених статтею 120 ЗК України, статтею 377 ЦК України підстав, у межах наданою нею земельно-технічної документації. Схожий висновок також зроблено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 січня 2025 року у справі № 446/478/19 (провадження№ 14-90цс23). У вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що «витребування як належний спосіб захисту у цій справі не може бути застосовано щодо всієї земельної ділянки площею 0,1259 га, така вимога може розглядатися тільки щодо тієї частини земельної ділянки, що накладається на смугу відведення залізниці. Для вирішення подібних спорів земельна ділянка (підстави для витребування якої наявні - тобто така земельна ділянка накладається на смугу відведення залізниці) має бути ідентифікована, зокрема, шляхом визначення координат поворотних точок меж і даних про прив`язку поворотних точок меж до пунктів державної геодезичної мережі (стаття 15 Закону України «Про Державний земельний кадастр»). Тому в контексті обставин цієї справи та заявлених позовних вимог належним (правомірним) способом захисту може бути позов речово-правового характеру, зокрема віндикаційний позов про витребування тієї частини земельної ділянки, що належить на праві постійного користування АТ «Укрзалізниця» та накладається на земельну ділянку, що знаходиться у власності відповідача ОСОБА_4». Тому вимоги про скасування реєстрації права власності на земельну ділянку з кадастровим номером 6310137200:06:032:0002 та припинення права власності у даному випадку також є неналежним способом захисту.

Аргументи учасників справи

16 січня 2026 року ОСОБА_1 через підсистему Електронний суд подала касаційну скаргу, яка підписана представником Бабичем Ю. В., на рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 12 червня 2024 року та постанову Харківського апеляційного суду від 18 грудня 2025 року (повне судове рішення складено 24 грудня 2025 року), в якій просила:
рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 12 червня 2024 року та постанову Харківського апеляційного суду від 18 грудня 2025 року скасувати;
ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

Касаційна скарга мотивована тим, що:
закон виділяє такі способи захисту земельних прав як: 1) визнання прав; 2) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Позивачкою обрано саме вказані способи захисту, адже цей спір виник через те, що остання не змогла і наразі не може приватизувати земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 , яка з моменту прийняття спадщини від ОСОБА_7 безперервно перебувала у неї в користуванні, проте на підставі рішення органу місцевого самоврядування у неї фактично вилучили із користування частину земельної ділянки та передали у власність відповідачу_3 не зважаючи навіть на те, що на ній знаходиться житловий будинок позивачки. Вказаними діями та рішенням було порушене право позивачки на приватизацію земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , на якій знаходиться її житловий будинок. Обрані позивачкою способи захисту є такими, що визначені законом, та відповідають обставинам справи, а тому вони є належними;
реалізація позивачкою свого права на приватизацію і реєстрації за собою права власності на земельну ділянку на яку в неї розроблена документація можлива лише при умові якщо при внесенні відомостей в Державний земельний кадастр буде відсутній перетин (накладення) на сусідню земельну ділянку №6310137200:06:032:0002. Вказане свідчить, що технічна документація на земельну ділянку №6310137200:06:032:0002 розроблена із помилками, є некоректною, і відомості щодо неї внесені в Державний земельний кадастр є неправильними;
обрані позивачкою способи захисту дадуть можливість їй реалізувати своє право на приватизацію, вчинити необхідні реєстраційні дії та внести коректні відомості про земельні ділянки до Державного земельного кадастру;
позивачка є користувачем, який прагне набути земельну ділянку у власність, тобто не є власником земельної ділянки, а тому вона як носій іншого ніж право власності речового права не має тих самих прав, що власник, а тому не може захищати своє право способами захисту, які притаманні для власників. Тому помилковими є висновки суду апеляційної інстанції про те, що належним способом захисту є вимога про повернення частини земельної ділянки, тобто вимога про віндикацію;
із позовом про повернення спірної частини земельної ділянки до позивача як власник звертався відповідач 3 у межах справи №642/639/14-ц та отримав задоволення позовних вимог;
суд апеляційної інстанції послався на висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 22 січня 2025 року у справі №446/478/19, яка не є релевантною судовою для цього спору;
позов у цій справі спрямований на захист права на приватизацію (набуття у власність) земельної ділянки (а не на усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою), яке позивач не змогла реалізувати через накладення земельних ділянок, про що, поміж іншого, свідчать такі позовні вимоги: 1) визнання права на приватизацію; 2) скасування державної реєстрації земельної ділянки координати якої накладаються на координати земельної ділянки в приватизації якої Позивачці було відмовлено; 3) скасування рішення органу місцевого самоврядування;
суд апеляційної інстанції не мотивував, чому позовна вимога «визнати за позивачкою право на приватизацію земельної ділянки площею 0.068 га, з периметром 108.6 м. відповідно до координат поворотних точок вказаних в Відомості вирахування координат поворотних точок меж земельної ділянки» не є належним способом захисту. Адже таке право у практиці Верховного Суду вважається належним способом захисту (постанова ОП КЦС ВС від 06 листопада 2023 року у справі № 296/8558/21).

Рух справи

Ухвалою Верховного Суду від 02 березня 2026 року відкрито касаційне провадження у справі.

17 березня 2026 року справа передана судді-доповідачу Крат В. І.

Ухвалою Верховного Суду від 27 березня 2026 року справу призначено до судового розгляду.

Межі та підстави касаційного перегляду

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України). 

В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).

В ухвалі Верховного Суду від 02 березня 2026 року зазначено, що наведені у касаційній скарзі доводи містять підстави, передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України для відкриття касаційного провадження: відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.

Фактичні обставини

Після смерті ОСОБА_7 , ОСОБА_1 успадкувала житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_1 . 

Між землекористувачами земельних ділянок за адресами АДРЕСА_2 та АДРЕСА_1 тривалий час існують судові суперечки.

Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 20 квітня 2004 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_7 про визнання права власності на земельну ділянку та за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_8 про відновлення порядку користування земельною ділянкою:
у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено;
позов ОСОБА_7 задоволено;
зобов`язано ОСОБА_2 повернути земельну ділянку площею 22 кв. м. ОСОБА_7 , землекористувачем якого вона є по межам землевідведення.

У рішенні Ленінського районного суду м. Харкова від 20 квітня 2004 року зазначено: 
«відносини між сусідами ОСОБА_7 та ОСОБА_9 були хороші, добросусідські. У зв`язку із вказаними обставинами між двома власниками ОСОБА_7 та ОСОБА_9 06 вересня 1975 року відбулася угода, згідно з якою ОСОБА_7 безстроково передала сусіду ОСОБА_9 частину своєї земельної ділянки для проїзду. Угода складена у присутності голови вуличного комітету № 9 ОСОБА_11 та члена вуличного комітету ОСОБА_12., які розписалися у ній. Позивач як правонаступник ОСОБА_9 також дотримується вказаного порядку землекористування. […]
суд вважає, що підстав для визнання права власності частину земельної ділянки площею 22 кв. м. немає і в цій частині необхідно відмовити у задоволенні позову ОСОБА_2 та задовольнити позов ОСОБА_7 ;
домоволодіння АДРЕСА_1 належить на праві власності ОСОБА_7 на підставі рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 13 травня 1993 року. Згідно з квартальною зйомкою від 14 червня 1956 року площа земельної ділянки складає 857 кв. м. Замірами від 20 листопада 2003 року площа земельної ділянки складає 640 кв. м., зменшення площі відбулося за рахунок самовільної переуступки частини земельної ділянки площею 195 кв. м. сусідньому домоволодінню АДРЕСА_1 і 22 кв. м. сусідньому домоволодінню АДРЕСА_2 ;
право власності на домоволодіння АДРЕСА_1 перейшло до ОСОБА_7 13 травня 1993 року;
надаючи оцінку угоді, складеній у 1975 році, суд вважає її нікчемною, оскільки цей документ ніде не зареєстровано. У цей час суд позбавлений можливості перевірити справжність цієї угоди, оскільки особи, які її підписали, померли, а ОСОБА_7 заперечує, що цей документ вона підписувала;
за таких обставин суд вважає, що право ОСОБА_7 на користування її земельною ділянкою порушене і підлягає відновленню (т. 3, а. с. 170-172).

Ухвалою Верховного Суду України від 29 червня 2005 року та ухвалою апеляційного суду Харківської області рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 20 квітня 2004 року залишене без змін (т.3, а. с. 172, 173).

Суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Реєстру (частина третя статті 6 Закону України «Про доступ до судових рішень»).

Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 24 квітня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 до Харківської міської ради, ОСОБА_2 , треті особи: реєстраційна служба Харківського міського управління юстиції Харківської області, ГУ Держземагентства у м. Харкові, про скасування рішення про передачу земельної ділянки, скасування свідоцтва на право власності на земельну ділянку, скасування рішення державної реєстрації права власності на земельну ділянку, відмовлено (https://reyestr.court.gov.ua/Review/43927471). 

Ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 10 липня 2014 року провадження за адміністративним позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 до Харківської міської ради, третя особа - ОСОБА_2 , про скасування рішення 27 сесії Харківської міської ради 6 скликання «Про передачу у власність та надання в оренду громадянам земельних ділянок» від 20 листопада 2013 року №1325/13 - закрито. Роз`яснено позивачу право звернення до суду з відповідним позовом в порядку цивільного судочинства (https://reyestr.court.gov.ua/Review/39726600). 

Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 24 вересня 2015 року:
позов ОСОБА_2 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 про поновлення порушеного права власності задоволено чатсково;
поновлено порушене право власності на земельну ділянку АДРЕСА_2 та зобов`язано ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , що мешкають за адресою АДРЕСА_2 повернути   ОСОБА_2 , що мешкає за адресою АДРЕСА_2 , земельну ділянку площею 11 м-2 шляхом перестановки з земельної ділянки АДРЕСА_2 самовільно встановленого паркану, відповідно до додатку №7 висновку експертизи №7764 від 24 грудня 2014 року та відновити конфігурацію та площу земельної ділянки   АДРЕСА_2 ;
зобов`язано ОСОБА_1 , що мешкає за адресою АДРЕСА_1 , повернути ОСОБА_2 , що мешкає за адресою АДРЕСА_2 земельну ділянку площею 28 м-2 шляхом перестановки з земельної ділянки АДРЕСА_2 самовільно встановленого паркану, відповідно до додатку №7 висновку експертизи №7764 від 24 грудня 2014 року та відновити конфігурацію та площу земельної ділянки АДРЕСА_2 (https://reyestr.court.gov.ua/Review/51807026). 

Представник Харківської міської ради у відзиві на позовну заяву просив застосувати до позовних вимог ОСОБА_1 наслідки спливу позовної давності та відмовити в задоволенні позову.

Представник ОСОБА_2 також подав заяву про застосування позовної давності.

05 грудня 2016 року ОСОБА_1 отримала рішення державного кадастрового реєстратора № РВ-6300715622016 про відмову у внесенні відомостей (змін до них) до Державного земельного кадастру у зв`язку з невідповідністю поданих документів вимогам , установленим Законом «Про Державний земельний кадастр» за перетином з земельною ділянкою кадастровий номер 6310137200:06:032:0002.

Ухвалою суду від 12 лютого 2020 року призначено судову земельно-технічну експертизу, на розгляд якої поставлені наступні питання:
1. Якою є фактична площа земельної ділянки з кадастровим номером 6310137200:06:032:0002, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 ?
2. Якою є фактична площа земельної ділянки , що розташована за адресою: АДРЕСА_1 ?
3. Чи відповідають координати поворотних точок, що зазначені в Проекті землеустрою щодо відведення земельної ділянки гр. ОСОБА_2 для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за адресою: АДРЕСА_2 , фактичним координатам поворотних точок даної земельної ділянки на місцевості?
4. Чи має місце, накладення площі земельної ділянки із кадастровим номером 6310137200:06:032:0002 на площу земельної за адресою: АДРЕСА_1 відповідно до Проекту землеустрою щодо відведення ділянки гр. ОСОБА_2 для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за адресою: АДРЕСА_2 , Технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , Технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) гр. ОСОБА_1 для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 . Якщо має, то яка площа такого накладання?
5. Чи має місце, фактичне (на місцевості) накладення площі земельної ділянки із кадастровим номером 6310137200:06:032:0002, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 на площу земельної за адресою: АДРЕСА_1 . Якщо має, то яка площа такого накладання?
6. Чи проходить межова лінія (враховуючи координати поворотних точок), яка розділяє земельну ділянку з кадастровим номером 6310137200:06:032:0002, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 та земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 під об`єктом нерухомості - садибний (індивідуальний) житловий будинок Літ К-1, що розташований на земельний ділянці за адресою: АДРЕСА_1 ?
7. Чи змінювалась площа забудови будинку АДРЕСА_1 з моменту проведення топографо-геодезичної зйомки від 11.09.2014 р. проведеної в рамках судової земельно-технічної експертизи №7764 від 24.12.2014 р. до моменту проведення обстеження в рамках судової земельно-технічної експертизи в рамках цивільної справи №642/3550/17, відповідно до точок прив`язки до об`єктів нерухомості на ділянці АДРЕСА_1 ?
8. Якщо площа забудови будинку АДРЕСА_1 зазначала змін у порівнянні з даними отриманими під час топографо-геодезичної зйомки від 11.09.2014 р. проведеної в рамках судової земельно-технічної експертизи №7764 від 24.12.2014 р., на момент проведення обстеження в рамках судової земельно-технічної експертизи в рамках цивільної справи №642/3550/17, надати схему вказаних змін та зазначити в абсолютних одиницях (м2), яка площа частини будинку АДРЕСА_1 опинилась на земельній ділянці АДРЕСА_2 (кадастровий номер 6310137200:06:032:0002) внаслідок збільшення площі забудови будинку АДРЕСА_1 , які відбулися в проміжок часу з 11.09.2014 р. і до моменту проведення обстеження.

Висновком судової земельно-технічної експертизи № 5199/11950 від 03 липня 2023 року встановлено, що:
надати відповідь на питання №1 не надається можливим;
фактична площа земельної ділянки за адресою АДРЕСА_1 складає 0,0679 га (679 кв.м); координати поворотних точок, які зазначенні в Проекті землеустрою щодо відведення земельної ділянки гр. ОСОБА_2 для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за адресою: АДРЕСА_2 не відповідають фактичним координатам поворотних точок даної земельної ділянки на місцевості, визначеним при проведенні топографо-геодезичної зйомки, виконаної ТОВ «Армадабудпроект» у 2020 році;
має місце накладання площі земельної ділянки із кадастровим номером 6310137200:06:032:0002 на площу земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 відповідно до Технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) гр. ОСОБА_1 для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 ;
фактично (на місцевості) площа земельної ділянки із кадастровим номером 6310137200:06:032:0002 що розташована за адресою: АДРЕСА_1 накладаються. Площа накладення складає 27 кв.м.;
межова лінія, яка розділяє земельну ділянку з кадастровим номером 6310137200:06:032:0002 що розташована за адресою АДРЕСА_2 та земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 проходить під об`єктом нерухомості - садибний (індивідуальний) житловий будинок літ. К-1, що розташований на земельній ділянці за адресою АДРЕСА_1 ;
надати відповідь на питання №№ 7 та 8 не надається можливим.

Позиція Верховного Суду

Щодо позовних вимог ОСОБА_1 до Харківської міської ради, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 . 

Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність. Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20).

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду (див, зокрема, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 02 лютого 2026 року в справі № 713/1153/23 (провадження № 61-17202сво23)).

Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2023 року в справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968 сво 21), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 02 лютого 2026 року в справі № 713/1153/23 (провадження № 61-17202сво23)).

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 02 лютого 2026 року в справі № 713/1153/23 (провадження № 61-17202сво23)).

Спосіб захисту порушеного права повинен бути таким, що найефективніше захищає або відновляє порушене право позивача, тобто повинен бути належним. Належний спосіб захисту повинен гарантувати особі повне відновлення порушеного права та/або можливість отримання нею відповідного відшкодування (див. пункт 8.54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 січня 2022 року в справі № 910/10784/16 (провадження № 12-30гс21), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 02 лютого 2026 року в справі № 713/1153/23 (провадження № 61-17202сво23)).

Суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси (частина перша статті 21 ЦК України).

Якщо порушення своїх прав особа вбачає у наслідках, які спричинені рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, які вона вважає неправомірними, й ці наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних прав, і такі правовідносини мають майновий характер або пов`язані з реалізацією майнових або особистих немайнових інтересів, то визнання незаконними (протиправними) таких рішень є способом захисту цивільних прав та інтересів (див., зокрема: постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 квітня 2018 року в справі № 361/2965/15-а (провадження № 11-190апп18), від 09 листопада 2021 року у справі № 542/1403/17 (провадження № 14-106цс21)).

Касаційний суд уже зауважував, що:
правовий акт індивідуальної дії, виданий органом місцевого самоврядування (частина перша статті 21 ЦК України), по своїй суті не є правочином. Як наслідок до незаконності правового акта індивідуальної дії, виданого органом місцевого самоврядування (частина перша статті 21 ЦК України), положення ЦК України та інших законів про правочини, зокрема й норми як § 1, так і § 2 глави 16 ЦК України, не можуть бути застосовані;
незаконність правового акта індивідуальної дії, виданого органом місцевого самоврядування (частина перша статті 21 ЦК України), як приватно-правова категорія покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про незаконність правового акта індивідуальної дії, виданого органом місцевого самоврядування (частина перша статті 21 ЦК України), не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим. Про порушення суб`єктивного права правовим актом індивідуальної дії, виданим органом місцевого самоврядування (частина перша статті 21 ЦК України), може свідчити те, що він перешкоджає суб`єкту в реалізації його права або інтересу (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 серпня 2025 року у справі № 465/820/23 (провадження № 61-2509св25), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 02 лютого 2026 року в справі № 713/1153/23 (провадження № 61-17202сво23)).

Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів (частина третя 152 ЗК України).

Згідно з пунктом «г» частини першої статті 81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі прийняття спадщини.

Захист прав власності громадян на земельні ділянки здійснюється, в тому числі, шляхом визнання права, як передбачено пунктом 1 частини третьої статті 152 ЗК України.

Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання права (пункт 1 частини другої статті 16 ЦК України).

Тлумачення пункту 1 частини другої статті 16 ЦК України свідчить, що по своїй суті такий спосіб захисту як визнання права може застосовуватися тільки тоді, коли суб`єктивне цивільне право виникло і якщо це право порушується (оспорюється або не визнається) іншою особою (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 вересня 2022 року в справі № 127/23627/20 (провадження № 61-17025св21), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року в справі № 233/4580/20 (провадження № 61-12524сво21)).

Такий спосіб захисту як визнання права може застосовуватися для захисту (невизнання чи оспорювання) різноманітних приватних прав (зобов`язальних, речових, виключних, спадкових, права на частку в спільній частковій власності і т. д.). По своїй суті такий спосіб захисту як визнання права охоплює собою і визнання права відсутнім (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 22 квітня 2024 року в справі № 346/2744/21 (провадження № 61-10543сво23))

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту спірних правовідносин, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Таке право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (див., зокрема, постанови від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23), від 15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17 (пункт 67), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 58), від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (пункт 98), від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (пункт 9.1), від 22 червня 2021 року у справах № 334/3161/17 (пункт 55) і № 200/606/18 (пункт 73), від 29 червня 2021 року у справі № 916/964/19 (пункт 7.3), від 31 серпня 2021 року у справі № 903/1030/19 (пункт 68), від 26 жовтня 2021 року у справі № 766/20797/18 (пункт 19), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 143), від 14 грудня 2021 року у справі № 643/21744/19 (пункт 61), від 25 січня 2022 року у справі № 143/591/20 (пункт 8.31), від 8 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (пункт 21), від 13 липня 2022 року у справі № 363/1834/17 (пункт 56), від 14 грудня 2022 року у справі № 477/2330/18 (пункт 55)).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень є підставою для внесення відомостей (записів) про речові права, обтяження речових прав до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; після початку відображення таких відомостей (записів) у цьому реєстрі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень вичерпують свою дію (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 152), від 29 листопада 2023 року у справі № 513/879/19 (пункт 55)).

Згідно із частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок (стаття 253 ЦК України).

Строк, що визначений роками, спливає у відповідні місяць та число останнього року строку (частина перша статті 254 ЦК України).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Касаційний суд вже звертав увагу, що строк як часова категорія характеризується не тільки початковим, а й кінцевим моментом. Для правильного обчислення різних видів строків важливе значення має визначення початок їх перебігу. Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Тобто день, в якому безпосередньо мав місце момент початку перебігу строку, при обчисленні останнього не враховується. Положення статті 253 ЦК України поширюються й на інші випадки встановлення початку перебігу строків (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року в справі № 554/4741/19 (провадження № 61-7013св20)).

Касаційний суд акцентував увагу, що з урахуванням принципу розумності, що в окремих положеннях ЦК міститься правило про визначення перебігу строку «від дня» чи «з часу», а не «від наступного дня». Такий прийом законодавчої техніки законодавець застосував, керуючись принципом економії нормативного матеріалу, проте він жодним не змінює загального правила передбаченого в статті 253 ЦК України. Тому початок перебіг строку для прийняття спадщини починається з наступного дня після відповідної календарної дати, тобто строк для прийняття спадщини має обчислюватись з наступного дня після дня смерті особи або оголошення її померлою. При визначенні кінцевого дня строку слід ураховувати, що правила частини п`ятої статті 254 ЦК України поширюються на будь-які сфери цивільно-правового регулювання і стосуються будь-яких суб`єктів цивільних правовідносин. Тому коли останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року в справі № 554/4741/19 (провадження № 61-7013св20)).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (провадження № 14-452цс18) зазначено, що:
«для застосування позовної давності за заявою сторони у спорі суд має дослідити питання її перебігу окремо за кожною звернутою до цієї сторони позовною вимогою, і залежно від установленого дійти висновку про те, чи спливла позовна давність до відповідних вимог (див. пункти 138-140 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16). 
Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц)».

Основною засадою (принципом) цивільного судочинства є, зокрема, змагальність сторін та диспозитивність (пункт 4 та 5 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона (див. пункт 21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19)).

Диспозитивність - один з базових принципів судочинства, керуючись яким, позивач самостійно вирішує, які позовні вимоги заявляти. Суд позбавлений можливості формулювати позовні вимоги замість позивача. Якщо особою заявляється належна позовна вимога, яка може її ефективно захистити, суди не повинні відмовляти у її задоволенні виключно з формальних міркувань. Така відмова призведе до необхідності особи повторно звертатись до суду за захистом своїх прав (які при цьому могли бути ефективно захищені), що невиправдано затягне вирішення справи по суті (див. пункт 118 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 грудня 2022 року в справі № 914/2350/18 (914/608/20) (провадження № 12-83гс21)).

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина третя та четверта статті 12 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 02 лютого 2026 року в справі № 713/1153/23 (провадження № 61-17202сво23)).

Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (частина четверта статті 82 ЦПК України).

Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені (частина п`ята статті 82 ЦПК України).

Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року в справі № 753/11000/14-ц (провадження № 61-11сво17)).

Преюдиціальне значення у справі надається обставинам, встановленим судовими рішеннями, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно ті обставини, які безпосередньо досліджувались і встановлювались судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення. Преюдиціальні факти відрізняються від оцінки іншим судом обставин справи (див. пункт 32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2018 року у справі № 917/1345/17 (провадження № 12-144гс18)).

Правопорядок не може допускати ситуації коли нівелюється законна сила судового рішення та створюються передумови для виникнення «колізії» судових рішень (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2023 року в справі № 442/3663/20 (провадження № 61-6501св21)).

У справі, що переглядається:
при зверненні із позовом позивачка посилалася на те, що 20 листопада 2013 року рішенням сесії Харківської міської ради №1325/13 ОСОБА_2 було надано у власність земельну ділянку для обслуговування житлового будинку на АДРЕСА_2 та видано свідоцтво на право власності на земельну ділянку площею 0,0755 (кадастровий номер 63410137200:06:032:0002). Вважала, що вказане рішення було прийнято за технічною документацією, яка не відповідає фактичним межам земельних ділянок, чим було порушено право позивачки на приватизацію земельної ділянки під її житловим будинком та надвірними будівлями. ОСОБА_1 , бажаючи здійснити приватизацію земельної ділянки, звернулась до Управління Держгеокадастру та отримала 05 грудня 2016 року відмову в зв`язку з її перетином сусідньою земельною ділянкою (кадастровий номер 63410137200:06:032:0002), що належить ОСОБА_2 ;
суд першої інстанції вважав, що позивачка пропустила позовну давність, оскільки вимога про скасування рішення 27 сесії ХМР 6 скликання № 1325/13 від 24 березня 2014 року є первісною, а на її підставі ґрунтуються інші позовні вимоги;
суд першої інстанції не врахував, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові та застосовується тільки до обґрунтованих позовних вимог. Якщо суд дійде висновку, що заявлені позовні вимоги є необґрунтованими, то повинен відмовити в задоволенні такого позову саме з цієї підстави;
аналіз рішення суду першої інстанції свідчить, що суд не досліджував питання обґрунтованості заявлених позовних вимог;
апеляційний суд погодився із аргументами позивачки про наявність накладення сусідніх земельних ділянок, проте вважав, що належним способом захисту порушеного права позивачки на користування земельною ділянкою є вимога про повернення частини земельної ділянки ОСОБА_3 , яка згідно з висновками вказаної земельно-технічної експертизи накладається на земельну ділянку, якою має право користуватися позивачка з передбачених статтею 120 ЗК України, статтею 377 ЦК України підстав, у межах наданою нею земельно-технічної документації. В обґрунтування своєї позиції апеляційний суд послався на висновок, зроблений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 січня 2025 року у справі № 446/478/19 (провадження№ 14-90цс23), про витребування частини земельної ділянки, що накладається, як належний спосіб захисту;
поза увагою апеляційного суду залишилось те, позивачка ОСОБА_1 є користувачем, який прагне шляхом приватизації набути земельну ділянку у власність, тобто позивачка не є власником земельної ділянки. Тому помилковими є висновки суду апеляційної інстанції про те, що належним способом захисту є вимога про повернення частини земельної ділянки;
поза увагою судів залишилось те, що рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 20 квітня 2004 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_7 про визнання права власності на земельну ділянку та за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_8 про відновлення порядку користування земельною ділянкою: у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено; позов ОСОБА_7 задоволено; зобов`язано ОСОБА_2 повернути земельну ділянку площею 22 кв. м. ОСОБА_7 , землекористувачем якого вона є по межа землевідведення. У рішенні Ленінського районного суду м. Харкова від 20 квітня 2004 року зазначено: «відносини між сусідами ОСОБА_7 та ОСОБА_9 були хороші, добросусідські. У зв`язку із вказаними обставинами між двома власниками ОСОБА_7 та ОСОБА_9 06 вересня 1975 року відбулася угода, згідно з якою ОСОБА_7 безстроково передала сусіду ОСОБА_9 частину своєї земельної ділянки для проїзду. Угода складена у присутності голови вуличного комітету № 9 ОСОБА_11 та члена вуличного комітету ОСОБА_12., які розписалися у ній. Позивач як правонаступник ОСОБА_9 також дотримується вказаного порядку землекористування. […] суд вважає, що підстав для визнання права власності на частину земельної ділянки площею 22 кв. м. немає, і в цій частині необхідно відмовити у задоволенні позову ОСОБА_2 та задовольнити позов ОСОБА_7 ; домоволодіння АДРЕСА_1 належить на праві власності ОСОБА_7 на підставі рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 13 травня 1993 року. Згідно з квартальною зйомкою від 14 червня 1956 року площа земельної ділянки складає 857 кв. м. Замірами від 20 листопада 2003 року площа земельної ділянки складає 640 кв. м, зменшення площі відбулося за рахунок самовільної переуступки частини земельної ділянки площею 195 кв. м сусідньому домоволодінню АДРЕСА_1 і 22 кв. м сусідньому домоволодінню АДРЕСА_2 ; право власності на домоволодіння АДРЕСА_1 перейшло до ОСОБА_7 13 травня 1993 року; надаючи оцінку угоді, складеній у 1975 році, суд вважає її нікчемною, оскільки цей документ ніде не зареєстровано. У цей час суд позбавлений можливості перевірити справжність цієї угоди, оскільки особи, які її підписали, померли, а ОСОБА_7 заперечує, що цей документ вона підписувала; за таких обставин суд вважає, що право ОСОБА_7 на користування її земельною ділянкою порушене і підлягає відновленню (т. 3, а.с. 170-172);
суди не надали оцінки обставинам, встановленим у рішенні Ленінського районного суду м. Харкова від 20 квітня 2004 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_7 про визнання права власності на земельну ділянку та за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_8 про відновлення порядку користування земельною ділянкою; суди не врахували, що правопорядок не може допускати ситуації, коли нівелюється законна сила судового рішення та створюються передумови для виникнення «колізії» судових рішень;
суд першої інстанції не надав оцінки обставинам, встановленим у висновку експерта № 5199/11950 від 03 липня 2023 року за результатами експертизи, що проводилась у цій справі, у сукупності із обставинами, встановленими у рішенні Ленінського районного суду м. Харкова від 20 квітня 2004 року. Зокрема, про те, що земельна ділянка з кадастровим номером 6310137200:06:032:0002, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , згідно з проектом землеустрою накладається на земельну за адресою: АДРЕСА_1 і площа такого накладання складає 27 метрів квадратних. Експертом також встановлено, що під час порівняння координатів поворотних точок земельних ділянок за адресами: АДРЕСА_2 та АДРЕСА_1 , встановлено, що межа, яка їх розділяє, проходить під житловим будинком позивачки;
суди не звернули уваги, що заявлена вимога про припинення права власності ОСОБА_3 на земельну ділянку, кадастровий номер 6310137200:06:032:0002, є неналежним способом захисту права в цій справі. Суди обґрунтовано відмовили у задоволенні цієї позовної вимоги, проте помилилися у мотивах такої відмови. Тому оскаржені рішення у цій частині належить змінити у мотивувальній частині;
в іншій частині позовних вимог ОСОБА_1 до Харківської міської ради, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 судові рішення належить скасувати та передати справу в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції.

Суд касаційної інстанції не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції (частина четверта статті 411 ЦПК України).

Щодо позовних вимог ОСОБА_1 до Департаменту реєстрації Харківської міської ради, Головного управління Держгеокадастру у Харківській області

Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (стаття 48 ЦПК України).

Суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд справи починається спочатку (стаття 51 ЦПК України).

Пред`явлення позову до неналежного відповідача (неналежного складу відповідачів) є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 жовтня 2023 року в справі № 300/808/19 (провадження № 61-11144св22), постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 грудня 2023 року в справі № 363/2300/20 (провадження № 61-6922св23), постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 грудня 2023 року в справі № 753/8710/21 (провадження № 61-6090св23)).

Якщо позивач не заявляє клопотання про залучення інших співвідповідачів у справах, в яких наявна обов`язкова співучасть, тобто коли неможливо вирішити питання про обов`язки відповідача, одночасно не вирішивши питання про обов`язки особи, не залученої до участі у справі як співвідповідача, суд відмовляє у задоволенні позову (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 січня 2024 року в справі № 947/6589/21 (провадження № 61-10253св23)).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року по справі № 752/3612/19 (провадження № 61-1129св20) вказано, що: «позивач заявив вимогу про визнання дій протиправними та скасування рішення про державну реєстрацію права власності до державного реєстратора. Суди вважали останнього належним відповідачем. Натомість, третя особа - іпотекодержатель, за яким було зареєстровано право власності на спірну квартиру, вважає, що належним відповідачем у цій справі має бути саме особа, за якою зареєстровано право власності на предмет іпотеки, оскільки її права порушуються скасуванням рішення про державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 .[...] Зміст і характер відносин між учасниками справи, встановлені судами попередніх інстанцій обставини справи засвідчують, що спір виник саме між позивачем і третьою особою з приводу порушення права позивача на квартиру внаслідок дій третьої особи щодо реєстрації за нею такого права. Отже, позовна вимога про визнання дій протиправними та скасування рішення про державну реєстрацію права власності на предмет іпотеки не може бути звернена до державного реєстратора філії Комунального підприємства «Результат» Миронівської міської ради у місті Києві Коровайко О. С., якого позивач визначив відповідачем. Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Вирішуючи спір, суди не звернули уваги, що позов пред`явлено до неналежного відповідача, проте вирішили спір по суті. Належним відповідачем у справі є АТ «Альфа-Банк» як правонаступник АТ «Укрсоцбанк», за яким зареєстровано речове право на належне позивачу майно, яке він передав в іпотеку банку. Встановлюючи обставини та надаючи правовий аналіз заявленим у справі вимогам, суд першої інстанції у рішенні не дав неналежної оцінки суб`єктному складу судового процесу та вирішив спір до державного реєстратора філії Комунального підприємства «Результат» Миронівської міської ради у місті Києві Коровайко О. С., якого позивач визначив відповідачем. Переглядаючи рішення суду першої інстанції у межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції не дав належної правової оцінки твердженням банку про те, що саме він має бути відповідачем у цій справі. Висновки апеляційного суду, що позов заявлено до державного реєстратора як належного відповідача є помилковими».

У справі, що переглядається:
позивачка заявила позовні вимоги, зокрема, до Департаменту реєстрації Харківської міської ради, Головного управління Держгеокадастру у Харківській області;
Департамент реєстрації Харківської міської ради, Головне управління Держгеокадастру у Харківській області суди вважали належними відповідачами та відмовили у задоволенні звернених до них позовних вимог унаслідок недоведеності;
суди не врахували, що зміст і характер відносин учасників справи, встановлені судами попередніх інстанцій обставини підтверджують, що спір у позивачки виник саме з Харківською міською радою, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , а не з Департаментом реєстрації Харківської міської ради, Головним управлінням Держгеокадастру у Харківській області;
у задоволенні позовних вимог до Департаменту реєстрації Харківської міської ради, Головного управління Держгеокадастру у Харківській області слід було відмовити саме з цієї підстави. Тому судові рішення у частині відмови у задоволенні вимог позивачів до Департаменту реєстрації Харківської міської ради, Головного управління Держгеокадастру у Харківській області необхідно змінити в мотивувальній частині, виклавши їх у редакції цієї постанови.

Висновки щодо розподілу судових витрат

Постанова суду касаційної інстанції складається крім іншого, і з розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції (підпункт «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України). 

Порядок розподілу судових витрат вирішується за правилами, встановленими в статтях 141-142 ЦПК України. У статті 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У частині тринадцятій статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2020 року в справі № 530/1731/16-ц (провадження № 61-39028св18) зроблено висновок, що:
«згідно із підпунктом «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України постанова суду касаційної інстанції складається крім іншого, і з розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції. Таким чином, встановлено дискреційне повноваження суду зазначити в резолютивній частині судового рішення про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції. Порядок розподілу судових витрат вирішується за правилами, встановленими в статтях 141-142 ЦПК України. Статтею 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Разом із тим, такий обов`язок у випадку передачі справи на новий судовий розгляд не покладено. Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що якщо судом апеляційної інстанції скасовано ухвалу суду першої інстанції або судом касаційної інстанції скасовано ухвалу з передачею справи на розгляд до суду першої/апеляційної інстанції, розподіл судового збору у справі, в тому числі сплаченого за подання апеляційної та/або касаційної скарги, здійснює той суд, який ухвалює остаточне рішення за результатами нового розгляду справи.
З урахуванням наведеного Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду відступає від висновку Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у додатковій постанові від 22 квітня 2019 року у справі № 756/2157/15-ц. У разі, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Разом із тим, у випадку, якщо судом касаційної інстанції скасовано судові рішення з передачею справи на розгляд до суду першої/апеляційної інстанції, то розподіл суми судових витрат здійснюється тим судом, який ухвалює остаточне рішення за результатами нового розгляду справи, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат».

Тому, з урахуванням висновку щодо суті касаційної скарги, розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, здійснюється тим судом, який ухвалює (ухвалив) остаточне рішення у справі, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи касаційної скарги дають підстави для висновку, що оскаржені рішення ухвалені з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. У зв`язку з чим касаційний суд вважає, що касаційну скаргу належить задовольнити частково, оскаржені рішення у частині позовних вимог ОСОБА_1 до Харківської міської ради, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про скасування державної реєстрації земельної ділянки, скасування рішення, скасування державної реєстрації прав та обтяжень, визнання права на приватизацію земельної ділянки скасувати та передати справу у цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції; оскаржені рішення у частині позовних вимог  ОСОБА_1 до Департаменту реєстрації Харківської міської ради, ГУ Держгеокадастру у Харківській області, позовних вимог ОСОБА_1 до  ОСОБА_3 про припинення права власності ОСОБА_3 на земельну ділянку кадастровий номер 6310137200:06:032:0002, змінити в мотивувальних частинах, виклавши їх у редакції цієї постанови.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу  ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_10 , задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 12 червня 2024 року та постанову Харківського апеляційного суду від 18 грудня 2025 року у частині позовних вимог  ОСОБА_1 до Харківської міської ради, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про скасування державної реєстрації земельної ділянки, скасування рішення, скасування державної реєстрації прав та обтяжень, визнання права на приватизацію земельної ділянки скасувати та передати справу у цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 12 червня 2024 року та постанову Харківського апеляційного суду від 18 грудня 2025 року у частині позовних вимог  ОСОБА_1 до Департаменту реєстрації Харківської міської ради, Головного управління Держгеокадастру у Харківській області, позовних вимог ОСОБА_1 до  ОСОБА_3 про припинення права власності ОСОБА_3 на земельну ділянку кадастровий номер 6310137200:06:032:0002, змінити в мотивувальних частинах, виклавши їх у редакції цієї постанови.

З моменту ухвалення постанови касаційного суду рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 12 червня 2024 року та постанову Харківського апеляційного суду від 18 грудня 2025 року у скасованих частинах втрачають законну силу.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді: Д. А. Гудима

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков

П. І. Пархоменко