ОКРЕМА ДУМКА

судді Касаційного цивільного суду в складі Верховного Суду Ситнік О. М.

щодо постанови Верховного Суду в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 лютого 2026 року в справі № 344/7865/21 (провадження № 61-3559св23) 

за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Орган опіки та піклування Франківської районної адміністрації Львівської міської ради, про визначення місця проживання малолітньої дитини з матір`ю та зустрічнім позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - Орган опіки та піклування виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, про визначення місця проживання малолітньої дитини з батьком
за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Шимчишина Ігоря Степановича на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 24 листопада 2022 року в складі судді Польської М. В. та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 07 лютого 2023 року в складі колегії суддів Девляшевського В. А., Баркова В. М., Мальцевої Є. С.,

У березні 2023 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Орган опіки та піклування Франківської районної адміністрації Львівської міської ради, про визначення місця проживання дитини.
Позовні вимоги мотивувала тим, що вона з 2002 року перебувала у шлюбі з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в них народилася дочка ОСОБА_3 . Рішенням Франківського районного суду міста Львова від 10 лютого 2011 року шлюб між ними розірвано, визначено місце проживання неповнолітньої ОСОБА_4 разом з матір`ю. 
ІНФОРМАЦІЯ_2 народився син ОСОБА_5 , батьком якого є ОСОБА_2 . 
Як зазначила позивачка, між нею та ОСОБА_2 було досягнуто згоди щодо місця проживання дітей та їх матеріального забезпечення. Однак після реєстрації нею шлюбу з громадянином Німеччини ОСОБА_2  припинив утримувати дітей та почав чинити перешкоди для тимчасового виїзду їх за кордон.
Позивачка зауважила, що вона постійно піклується про дітей та забезпечує належні житлові умови для комфортного їх проживання, відповідально ставиться до виконання своїх батьківських обов`язків, бере участь у духовному та фізичному розвитку, створює належні умови для всебічного розвитку, бере участь у вихованні та матеріальному забезпеченні дітей.
Просила визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , разом з матір`ю - ОСОБА_1 .
У червні 2021 року ОСОБА_2 звернувся із зустрічним позовом до ОСОБА_1 , третя особа яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Орган опіки та піклування виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, про визначення місця проживання дитини з ним.
ОСОБА_2 у зустрічному позові вказав, що, незважаючи на те, що діти проживають з матір`ю у м. Львові, він приймає активну участь у їхньому житті. До укладення ОСОБА_1 шлюбу із громадянином Німеччини він не заперечував проти виїзду дітей за кордон для їх відпочинку та оздоровлення. Однак, дізнавшись про намір ОСОБА_1 забрати дітей до Німеччини на постійне місце проживання, перестав надавати відповіднідозволи, маючи занепокоєння щодо вивезення позивачкою дітей за кордон на постійне місце проживання.Зазначив, що має усі необхідні умови для проживання дітей з ним, у зв`язку з чим просив визначити місце проживання малолітнього сина разом з ним. 
24 листопада 2022 року рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області, залишеним без змін постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 07 лютого 2023 року, в задоволенні первісного позову   ОСОБА_1 відмовлено.
Зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено. Визначено місце проживання малолітнього сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з батьком -  ОСОБА_2 . 
Рішення суду першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, мотивовано відсутністю доказів забезпечення позивачкою за первісним позовом належних умов проживання, навчання та лікування сина; відсутністю позитивного висновку органу опіки та піклування про доцільність проживання дитини з матір`ю. Визначаючи місце проживання дитини з батьком, суди взяли до уваги вік дитини та поведінку кожного з батьків, зокрема факт вивезення позивачкою дитини за кордон без погодження з батьком, надано першочергове значення саме найкращим інтересам дитини. 
10 березня 2023 року представник  ОСОБА_1 - адвокат Шимчишин І. С.подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 24 листопада 2022 року та постанову 
Івано-Франківського апеляційного суду від 07 лютого 2023 року, в якій просить скасувати судові рішення, первісний позов задовольнити, в задоволенні зустрічного - відмовити. 
Касаційну скаргу мотивовано тим, що малолітня дитина не повинна, крім виняткових обставин, бути розлучена з матір`ю. Суди визначили місце проживання дитини в країні, де триває війна, що наражає дитину на небезпеку. Суди не врахували, що на момент ухвалення рішення судом першої інстанції позивачка з дитиною офіційно проживали в Німеччині. У разі якщо дитина виїхала за кордон з одним із батьків, то, вирішуючи спір про місце проживання дитини в умовах воєнного стану, суд повинен враховувати інтереси дитини, право на життя та перебування її в безпечному місці. Суди розглянули справу без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року в справі № 402/428/16-ц, у постановах Верховного Суду від 05 червня 2020 року в справі № 463/6062/17, від 17 серпня 2022 року в справі № 613/1185/19, від 07 грудня 2022 року в справі № 742/710/19. 
18 лютого 2026 року року постановою Верховного Суду касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Шимчишина І. С. залишено без задоволення. Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 24 листопада 2022 року та постанову Івано Франківського апеляційного суду від 07 лютого 2023 року залишено без змін.

Постанова Верховного Суду мотивована тим, що в справі наявна достатня кількість належних та допустимих доказів добросовісного виконання ОСОБА_2 своїх батьківських обов`язків, забезпечення синові необхідних умов для проживання та розвитку, фінансового утримання, піклування про його здоров`я, фізичний та моральний розвиток. Суди першої та апеляційної інстанцій на підставі встановлених у справі фактичних обставин, виходячи з найкращих інтересів дитини, зробили обґрунтований висновок про те, що якнайкращим забезпеченням інтересів дитини буде визначення його місця проживання разом із батьком. Судом першої інстанції оцінено ситуацію між обома батьками, їх поведінку, хвилювання, доказування перед судом (мати не надала пояснення перед судом, маючи можливість відеозв`язку), зокрема щодо забезпечення малолітньої дитини належними умовами для проживання, виховання, розвитку, сталих для дитини звичаїв. З такими мотивами погодився суд апеляційної інстанції, критично оцінив надані представником ОСОБА_1 документи на підтвердження місця проживання малолітнього сина в Німеччині, а саме: копію договору оренди квартири, відомості про отримання позивачкою допомоги на сина та навчання дитини у початковій школі. Зокрема судом апеляційної інстанції встановлено, що із зазначених документів неможливо встановити умови проживання дитини в Німеччині, ставлення відчима до малолітнього ОСОБА_7 , а також можливість ОСОБА_1 забезпечити належні умови для розвитку і виховання дитини. Позивачка за первісним позовом не надала суду доказів щодо створення належних умов проживання їх спільного із відповідачем сина за місцем його тимчасового перебування в іноземній державі, як і не надала належних та допустимих доказів свого стійкого матеріального становища, що є підставою визначення місця проживання ОСОБА_6 разом із батьком.

З такими висновками колегії суддів не погоджуюся, тому відповідно до частини третьої статті 35 ЦПК України висловлюю окрему думку.

У цій справі суди не вирішили першочергового питання, чи підлягає цей спір розгляду судами України. 

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 2 Закону України від 23 червня 2005 року № 2709-IV «Про міжнародне приватне право» (далі - Закон № 2709-IV) цей Закон застосовується до таких питань, що виникають у сфері приватноправових відносин з іноземним елементом, зокрема, підсудність судам України справ з іноземним елементом. 

Згідно із пунктом 2 частини першої статті 1 Закону № 2709-IV іноземний елемент - це ознака, яка характеризує приватноправові відносини, що регулюються цим Законом, та виявляється в одній або кількох з таких форм, зокрема, хоча б один учасник правовідносин є громадянином України, який проживає за межами України, іноземцем, особою без громадянства або іноземною юридичною особою.

Варто враховувати, що спірні правовідносини обтяжені іноземним елементом, а тому юрисдикція такого спору визначається за спеціальними правилами, закріпленими як у законах України, так і у міжнародно-правових договорах, положення яких є частиною національного законодавства України.

Згідно ізЗакономУкраїни від 14 вересня 2006 року № 136-V «Про приєднання України до Конвенції про юрисдикцію, право, що застосовується, визнання, виконання та співробітництво щодо батьківської відповідальності та заходів захисту дітей» Україна є учасницею Конвенції про юрисдикцію, право, що застосовується, визнання, виконання та співробітництво щодо батьківської відповідальності та заходів захисту дітей (далі - Гаазька конвенція 1996 року).

Відповідно до статті 1 Гаазької конвенції 1996 року цілями цієї Конвенції є: a) визначити державу, органи якої мають юрисдикцію вживати заходів, спрямованих на захист особи чи майна дитини; b) визначити, яке право має застосовуватися такими органами при здійсненні їхньої юрисдикції; c) визначити право, що застосовується до батьківської відповідальності; d) забезпечити визнання та виконання таких заходів захисту в усіх Договірних Державах; e) запровадити таке співробітництво між органами Договірних Держав, яке може бути необхідним для досягнення цілей цієї Конвенції. 

Згідно із статтею 3 Гаазької конвенції 1996 року заходи, згадані у статті 1, можуть стосуватися, зокрема: права опіки, у тому числі права стосовно піклування про особу дитини та, зокрема, право визначати місце проживання дитини. 

За статтею 5 Гаазької конвенції 1996 року судові або адміністративні органи Договірної Держави звичайного місця проживання дитини мають юрисдикцію вживати заходів, спрямованих на захист особи чи майна дитини. З урахуванням статті 7, у разі зміни звичайного місця проживання дитини на іншу Договірну Державу, юрисдикцію мають органи Держави нового звичайного місця проживання. 

Відповідно до статті 6 Гаазької конвенції 1996 року для дітей-біженців та дітей, які внаслідок суспільних негараздів в їхній країні переміщені до інших держав, органи Договірної Держави, на території якої ці діти перебувають у результаті їхнього переміщення, мають юрисдикцію, передбачену в пункті 1 статті 5. 

З урахуванням статті 7 зазначеної Конвенції у разі зміни звичайного місця проживання дитини на іншу Договірну Державу, юрисдикцію мають органи держави нового звичайного місця проживання.

Поняття «місце постійного проживання» не визначене цією Конвенцією, оскільки таке місце проживання дитини має визначатися Договірними Державами в кожному конкретному випадку на підставі фактичних обставин.

Звичайне місце проживання підтверджується: відвідуванням дошкільного навчального закладу - садка, школи, різноманітних гуртків; за результатами встановлення таких обставин: за дитиною здійснюється медичний догляд, у дитини є свої друзі, захоплення, дитина має сталі сімейні зв`язки та інші факти, які свідчать, що дитина вважає своє місце проживання постійним, комфортним і місцем проживання своєї родини, тощо.

Звичайне місце проживання відповідає місцю, яке відображає певний ступінь інтеграції дитини в соціальне і сімейне середовище. З цією метою, зокрема, повинні братися до уваги тривалість, регулярність, умови і причини перебування на території держави-члена і переїзду сім`ї в цю державу, громадянство дитини, місце і умови відвідування школи, мовні знання, а також сімейні та соціальні відносини дитини в цій державі.

Отже, звичайне місце проживання дитини варто розуміти як таке місце, існування якого доводить певний ступінь прив`язаності дитини до соціального та сімейного її оточення. З цією метою необхідно враховувати, зокрема, тривалість, регулярність, умови і причини перебування дитини і сім`ї в тій чи іншій державі, місце та умови відвідування освітніх закладів, знання мови, соціальні та сімейні відносини дитини у такій державі.

Юрисдикція спору ґрунтується на прив`язці постійного місця проживання дитини та вирішується у кожному конкретному спорі залежно від встановлених фактичних обставин справи.

Оскільки юрисдикція України у вирішенні цієї категорії спорів пов`язується саме з поняттям постійного (звичайного) місця проживання дитини, суд повинен був визначити, чи має право на розгляд цієї справи, виходячи з тих обставин, що 09 березня 2022 року ОСОБА_1 разом із малолітнім сином ОСОБА_6 ,  ІНФОРМАЦІЯ_3 , перетнула кордон України та проживає з ним у Німеччині. 

Наведеного суди не врахували,не дослідили питання встановлення звичайного місця проживання дитини в Україні, а тому зробили передчасні висновки про поширення юрисдикції судів України на цей спір без встановлення тих обставин, що мають істотне значення для такого висновку.

Що стосується висновків судів по суті спору, необхідно зазначити таке. 

Місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків (частина перша статті 160 Сімейного кодексу (далі - СК) України).

Згідно із частиною першою статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

Згідно з частиною першою статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

За вимогами частини першої статті 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), зокрема, в рішенні від 11 липня 2017 року в справі «М. С. проти України», заява № 2091/13 ЄСПЛ зауважив, що під час визначення найкращих інтересів дитини в кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зав`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку в безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.

У статті 1 СК України визначено засади шлюбу, особисті немайнові та майнові права і обов`язки подружжя, підстави виникнення, зміст особистих немайнових і майнових прав та обов`язків батьків і дітей, усиновлювачів та усиновлених, інших членів сім`ї та родичів. Регулювання сімейних відносин здійснюється цим Кодексом з метою: зміцнення сім`ї як соціального інституту і як союзу конкретних осіб; утвердження почуття обов`язку перед батьками, дітьми та іншими членами сім; побудови сімейних відносин на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги і підтримки; забезпечення кожної дитини сімейним вихованням, можливістю духовного та фізичного розвитку.

СК України регулює сімейні особисті немайнові та майнові відносини між: подружжям, між батьками та дітьми, усиновлювачами та усиновленими; матір`ю та батьком дитини щодо її виховання, розвитку та утримання; бабою, дідом, прабабою, прадідом та внуками, правнуками, рідними братами та сестрами, мачухою, вітчимом та падчеркою, пасинком (частини перша, друга статті 2).

Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Закон України від 26 квітня 2001 року № 2402-III «Про охорону дитинства» (далі - Закон № 2402-III) визначає охорону дитинства в Україні як стратегічний загальнонаціональний пріоритет, що має важливе значення для забезпечення національної безпеки України, ефективності внутрішньої політики держави, і з метою забезпечення реалізації прав дитини на життя, охорону здоров`я, освіту, соціальний захист, всебічний розвиток та виховання в сімейному оточенні встановлює основні засади державної політики у цій сфері, що ґрунтуються на забезпеченні найкращих інтересів дитини.

Відповідно до статті 8 Закону № 2402-III кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону № 2402-III).

Аналіз наведених норм права, практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й передусім повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім - права батьків.

Під час визначення місця проживання дитини судам необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору.Суди мають враховувати об`єктивні та наявні в справі докази, зокрема обстеження умов проживання, характеристики психоемоційного стану дитини, поведінки батьків щодо дитини та висновок органу опіки та піклування. 

Проте найважливішим у цій категорії справ є внутрішнє переконання суду, яке має ґрунтуватися на повній та всебічній оцінці всіх обставин в їх сукупності, оскільки не можна піддавати формалізму долю дитини, яка через те, що батьки не змогли зберегти відносини або домовитися, не повинна бути позбавлена щасливого та спокійного дитинства.

Такі висновки сформульовані Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в постанові від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19.

У частині четвертій-шостій статті 19 СК України закріплено, що під час розгляду судом спорів щодо, зокрема, місця проживання дитини, обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Повноваження органів опіки та піклування надавати висновки, їх вид і форма деталізуються в Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 24 вересня 2008 року № 866 (далі - Порядок № 866).

Зокрема, в ньому зазначено, що під час розв`язання спорів між батьками щодо визначення місця проживання (перебування) дитини служба у справах дітей повинна керуватися найкращими інтересами дитини з урахуванням рівних прав та обов`язків матері та батька щодо дитини.

Працівник служби у справах дітей за місцем проживання (перебування) дитини проводить бесіду з батьками та відвідує дитину за місцем проживання, про що складає акт обстеження умов проживання за формою згідно з додатком 9, а також звертається до соціального закладу та/або фахівця із соціальної роботи для забезпечення проведення оцінки потреб сім`ї з метою встановлення спроможності матері, батька виконувати обов`язки з виховання дитини та догляду за нею.

Під час розгляду питання про визначення місця проживання дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, стан здоров`я дитини, факти вчинення домашнього насильства стосовно дитини або за її присутності та інші вагомі обставини.

Згідно із пунктом 74 зазначеного Порядку № 866 під час розгляду судом спорів між батьками щодо виховання дитини районна, районна у м. Києві та Севастополі держадміністрація, виконавчий орган міської, районної у місті (у разі утворення) ради, сільської, селищної ради об`єднаної територіальної громади подає суду письмовий висновок про способи участі одного з батьків у вихованні дитини, місце та час їх спілкування, складений на підставі відомостей, одержаних службою у справах дітей в результаті проведення бесіди з батьками, дитиною, родичами, які беруть участь у її вихованні, обстеження умов проживання дитини, батьків, а також на підставі інших документів, які стосуються зазначеної справи.

У цій справі Виконавчим комітетом Івано-Франківської міської ради Івано-Франківської міської ради 03 листопада 2022 року прийнято рішення № 1053 про надання висновку щодо визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_6 з батьком. 

Однак таке рішення органу опіки та піклування є нерелевантним, оскільки складення висновку потребує обстеження умов проживання дитини, батьків безпосередньо за таким місцем проживання; служба у справах дітей має провести бесіди з батьками, дитиною, родичами, які беруть участь у її вихованні; фахівець із соціальної роботи - оцінити потреби сім`ї з метою встановлення спроможності матері, батька виконувати обов`язки з виховання дитини та догляду за нею, що неможливо у спірних правовідносинах, з огляду на перебування дитини за кордоном. Житлово-побутові умови проживання матері та її матеріальне забезпечення органом опіки та піклування в цій справі не досліджувались. 

Крім того, в контексті визначення найкращих інтересів дитини суди не дали оцінки посиланням матері дитини на те, в разі якщо дитина виїхала за кордон з одним із батьків, то, вирішуючи спір про місце проживання дитини в умовах воєнного стану, суд повинен враховувати інтереси дитини, право на життя та перебування її в безпечному місці.

З огляду на введення воєнного стану в Україні, гарантоване статтями 27, 51 Конституції України, Законом № 2402-III право на життя покладає на державу обов`язок його захищати і визначає охорону дитинства в Україні стратегічним загальнонаціональним пріоритетом, що має важливе значення для забезпечення національної безпеки України та ефективності внутрішньої політики держави. З метою забезпечення реалізації прав дитини на життя, охорону здоров`я, держава встановлює основні засади державної політики у цій сфері, що ґрунтуються на забезпеченні найкращих інтересів дитини.

Життя людини, її здоров`я і безпека є найціннішими, проте держава не може повністю їх гарантувати в умовах воєнного стану і рекомендує також самостійно дбати про свою безпеку, зокрема за першої можливості покинути разом із сім`єю небезпечну зону (пункт 1 «Дій населення в умовах надзвичайних ситуацій воєнного характеру», рекомендовані Державною службою України з надзвичайних ситуацій). 

Повернення дитини до України, де триває війна і ведуться бойові дії, загрожує їй заподіянням фізичної або психічної шкоди або іншим шляхом може створити  для дитини нетерпиму обстановку, що судами також залишено без уваги. 

Внаслідок порушення норм цивільного процесуального права, неповного дослідження та оцінки зібраних доказів судами не встановлено фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, тому ухвалені судами попередніх інстанцій рішення підлягали скасуванню з передачею справи на новий розгляд.

Суддя О. М. Ситнік