ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
23 квітня 2026 року	Львів	Справа № 461/7988/25 пров. № А/857/15522/26	
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:
головуючого судді: Гудима Л.Я.,
суддів: Качмара В.Я., Онишкевича Т.В.,
за участю секретаря судового засідання: Кулабухової М.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львів апеляційну скаргу Виконавчого комітету Львівської міської ради на рішення Галицького районного суду м. Львова від 16 лютого 2026 року, головуючий суддя – Юрків О.Р., ухвалене у м. Львів, повний текст якого складено 20.02.2026 року, у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Львівської міської ради в особі Адміністративної комісії при Виконавчому комітеті Львівської міської ради, за участю третьої особи - Офісу охорони культурної спадщини Львівської міської ради про скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення,-
В С Т А Н О В И В:
Позивач – ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ВК Львівської МР в особі Адміністративної комісії при ВК Львівської МР, третя особа - Офіс охорони культурної спадщини Львівської МР, в якому просила скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення №182 від 17.09.2025року.
В обґрунтування своїх позовних вимог посилалася на те, що у протоколі про адміністративне правопорушення та у постанові, винесеній за результатами розгляду такого протоколу, міститься загальне формулювання про порушення вимог законодавства про охорону культурної спадщини та не конкретизовано, положення якого саме нормативно-правового акту порушено, не розкрито суті вчиненого позивачем правопорушення, часу вчинення такого порушення, не вирішено клопотання позивача, подані в межах розгляду справи адміністративною комісією, що має значення для встановлення в діях позивача складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст.92 КУпАП. Таким чином, відповідачем порушено основні засади справедливого та об`єктивного розгляду справи, на що неодноразово наголошував у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини. Також, протокол про адміністративне правопорушення складений з порушенням строків, передбачених ст.38 КУпАП, оскільки з часу озвучення особою, яка представилася як працівник Офісу охорони культурної спадщини позивачу про ніби-то виявлення адміністративного правопорушення (під час складення акту технічного стану квартири від 27.03.2025 року) до часу складення протоколу пройшли терміни, визначені чинним законодавством.
Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 16 лютого 2026 року адміністративний позов задоволено; постанову № 182 від 17.09.2025 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності та накладення стягнення у виді штрафу в сумі 1700,00 грн за абз. 3, ч. 1 ст. 92 Кодексу України про адміністративні правопорушення – скасовано, а справу про адміністративне правопорушення – закрито.
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, ВК Львівської МР оскаржив його в апеляційному порядку, який, покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими, порушення судом норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою в задоволенні адміністративного позову відмовити.
Свою апеляційну скаргу мотивує тим, що постанову адміністративної комісії при виконавчому комітеті Львівської міської ради № 182 винесено 17 вересня 2025 року, тобто через 28 днів з дня фіксації правопорушення, що знаходиться в межах двомісячного строку, передбаченого частиною першою ст. 38 КУпАП. Таким чином, строки накладення адміністративного стягнення, передбачені ч. 1 ст. 38 КУпАП, повністю дотримано. Навіть якщо заміна вікон відбулася до 2021 року (до надання статусу пам`ятки), порушення продовжується щодня, поки металопластикові вікна залишаються у квартирі замість автентичних дерев`яних. Позивач продовжувала порушувати режим охорони пам`ятки і на момент прийняття постанови 17 вересня 2025 року.
В судовому засіданні представник відповідача та третьої особи підтримала подану апеляційну скаргу, вважає оскаржене рішення суду незаконним та повністю підтримала доводи, зазначені у апеляційній скарзі.
Представник позивача заперечила проти апеляційної скарги, вважає оскаржене рішення суду законним та обґрунтованим та просила апеляційну скаргу залишити без задоволення.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін та третьої особи, дослідивши наявні у справі письмові докази та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що подана апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 21 листопада 2014 року за договором купівлі-продажу, посвідченим приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Думою Г.М., позивач придбала квартиру АДРЕСА_1 . Пунктом п. 3.3. вказаного договору передбачено, що відчужувана квартира розташована у будинку, який не належить до пам`яток історії та культури. З опису технічних характеристик даної квартири, зазначених у технічному паспорті, який було передано позивачу при купівлі даного майна, не зазначено матеріал, з яких виконано віконні заповнення.
Як вбачається зі змісту оскаржуваної постанови, у квартирі АДРЕСА_1 (пам`ятка культурної спадщини з охоронним №5562-Лв) проведено самовільну заміну віконних заповнень з дерев`яних на металопластикові без письмового дозволу відповідного органу охорони культурної спадщини, чим порушено вимоги ч.1 ст.22, ч.1, 2 ст.24 Закону України «Про охорону культурної спадщини». Однак відповідачем не надано доказів про те, що позивач здійснювала зовнішні чи внутрішні перепланування, заміну дверей чи вікон за період 2014-2025 роки.
Задовольняючи адміністративний позов, суд першої інстанції виходив з того, що в оскаржуваній постанові не встановлено часу вчинення правопорушення; жодних відомостей про це не зазначено. Як зазначено позивачем, дата складання акта технічного стану квартири - 27.03.2025 року, при цьому, оскаржувана постанова була винесена лише 17.09.2025 року, тобто з пропущенням двомісячного строку накладення адміністративного стягнення.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх вірними та такими, що відповідають нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи з огляду на наступне.
Згідно ч.2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно ст. 9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.
Статтею 7 КУпАП передбачено, що ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом.
Завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення, відповідно до ст. 245 КУпАП є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.
Стаття 280 КУпАП зобов`язує орган (посадову особу) при розгляді справи про адміністративне правопорушення з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Відповідно до ст. 251 КУпАП доказами в справі про адміністративні правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, які використовуються при нагляді за виконанням правил, що мають функції фото - і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото - і кінозйомки, відеозапису, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, а також іншими документами.
Отже, притягнення особи до адміністративної відповідальності, можливе лише за наявності події адміністративного правопорушення та вини особи у його вчиненні, яка підтверджена належними доказами.
Положеннями ч. 1 ст. 38 КУпАП регламентовано, що адміністративне стягнення може бути накладено не пізніш як через два місяці з дня вчинення правопорушення, а при триваючому правопорушенні - не пізніш як через два місяці з дня його виявлення, за винятком випадків, коли справи про адміністративні правопорушення відповідно до цього Кодексу підвідомчі суду (судді).
Тобто, приписами ст. 38 КУпАП встановлено строки, після закінчення яких виключається накладення адміністративних стягнень.
Згідно з п. 7 ст. 247 КУпАП, провадження у справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю, у зв`язку із закінченням на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків, передбачених ст. 38 КУпАП.
Як вбачається зі змісту ст. 38 КУпАП початком відліку строку для накладення адміністративного стягнення є день вчинення адміністративного правопорушення. Водночас при триваючому правопорушенні - не пізніш як через два місяці з дня його виявлення, за винятком випадків, коли справи про адміністративні правопорушення відповідно до цього Кодексу підвідомчі суду (судді).
Як слідує з матеріалів справи, 27.03.2025 року Офісом охорони культурної спадщини складено акт технічного стану квартири.
Таким чином, саме з цієї дати слід вважати виявлення правопорушення.
При цьому, оскаржена постанова була винесена лише 17.09.2025 року, тобто після закінчення визначеного статтею 38 КУпАП строку накладення адміністративного стягнення.
За положеннями пункту 7 статті 247 КУпАП провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю, якщо на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення закінчилися строки, передбачені статтею 38 КУпАП.
Аналізуючи наведене, на час винесення оскарженої постанови закінчилися строки притягнення до адміністративної відповідальності, визначені частиною першою статті 38 КУпАП, відтак правильним є висновок суду попередньої інстанції про те, що оскаржена позивачем постанова підлягає скасуванню, через що позовні вимоги є підставними та обґрунтованими.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Згідно із ч. 2 ст. 6 КАС України та ст. 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права.
Так, у п. 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.
З огляду на вищевикладене, суд першої інстанції правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків рішення суду, а тому підстав для скасування рішення колегія суддів не знаходить і вважає, що апеляційну скаргу на нього слід залишити без задоволення.
Керуючись ст.ст. 243, 272, 286, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, суд,-
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Виконавчого комітету Львівської міської ради залишити без задоволення, а рішення Галицького районного суду м. Львова від 16 лютого 2026 року у справі №461/7988/25 – без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і не може бути оскаржена.

Головуючий суддя	 	Л. Я. Гудим 	
судді	 	В. Я. Качмар 	
 	 	Т. В. Онишкевич  	
Повний текст постанови складено 23.04.2026 року.