ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД 
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116 (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" березня 2026 р. Справа № 910/8484/25

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого: Алданової С.О.
суддів: Буравльова С.І. 
Євсікова О.О. 

секретар судового засідання Сергієнко-Колодій В.В., 
за участю представників сторін згідно протоколу судового засідання,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" в особі філії "Відокремлений підрозділ "Атоменергомаш" Акціонерного товариства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" 
на рішення Господарського суду міста Києва від 09.10.2025
у справі № 910/8484/25 (суддя Ващенко Т.М.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Комплект Автоматика" 
до Акціонерного товариства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" в особі філії "Відокремлений підрозділ "Атоменергомаш" Акціонерного товариства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" 
про стягнення коштів,
ВСТАНОВИВ: 

Товариство з обмеженою відповідальністю "Комплект Автоматика" (далі - позивач; ТОВ "Комплект Автоматика"; Товариство) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Акціонерного товариства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" (надалі - відповідач; АТ "НАЕК "Енергоатом"; АТ "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом"; апелянт; скаржник) в особі філії "Відокремлений підрозділ "Атоменергомаш" Акціонерного товариства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" (в подальшому - Філія) про стягнення 2 192 605,31 грн, з яких: 1 453 917,66 грн - заборгованості за поставлений позивачем товар за договором № 53-122-01-23-14052 від 17.11.2023, 602 013,11 грн - інфляційних втрат та 136 674,54 грн - 3% річних.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що вартість поставленого позивачем товару в встановлений договором строк відповідач не сплатив, у зв`язку з чим у останнього наявна заборгованість за договором.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 09.10.2025 позов задоволено повністю. Стягнуто з Акціонерного товариства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" в особі філії "Відокремлений підрозділ "Атоменергомаш" Акціонерного товариства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Комплект Автоматика" 1 453 917 (один мільйон чотириста п`ятдесят три тисячі дев`ятсот сімнадцять) грн 66 коп. заборгованості, 602 013 (шістсот дві тисячі тринадцять) грн 11 коп. інфляційних втрат, 136 674 (сто тридцять шість тисяч шістсот сімдесят чотири) грн 54 коп. 3% річних та 26 311 (двадцять шість тисяч триста одинадцять) грн 26 коп. судового збору.
За висновками місцевого господарського суду, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню є вимоги позивача про стягнення з відповідача 1 453 917,66 грн заборгованості за поставлений позивачем товар за договором № 53-122-01-23-14052 від 17.11.2023, оскільки відповідач вартість поставленого позивачем товару в встановлений договором строк оплатив лише частково.
Також судом першої інстанції, на підставі ст. 625 ЦК України та п. 7.4 договору, стягнуто з відповідача 602 013,11 грн інфляційних втрат та 136 674,54 грн 3% річних за прострочення виконання відповідачем взятих на себе зобов`язань щодо оплати товару. 
Не погоджуючись із прийнятим рішенням, АТ "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" в особі філії "Відокремлений підрозділ "Атоменергомаш" Акціонерного товариства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 09.10.2025 у справі № 910/8484/25 та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі. 
Апеляційна скарга мотивована тим, що оскаржуване рішення є незаконним, необґрунтованим, та таким, що не ґрунтується на засадах верховенства права, а також прийнято без з`ясування обставин, що мають значення для справи.
Апелянт зазначає, що позивачем не було долучено до матеріалів справи довіреності на отримання цінностей згідно видаткових накладних: від 17.12.21 № 64, від 20.12.21 № 67, від 20.12.21 № 68, від 20.01.22 № 5, від 20.01.22 № 6. Також позивачем було долучено до матеріалів справи: товарно-транспортні накладні та видаткові накладні, які не містять ані підпису представника отримувача (відповідача), ані відтиску печатки відповідача.
Скаржник вказує, що позивачем не долучено до позовної заяви документів, що свідчили б, що продукція за видатковими накладними: від 17.12.21 № 64, від 20.12.21 № 67, від 20.12.21 № 68, від 20.01.22 № 5, від 20.01.22 № 6 була поставлена відповідачу та пройшла вхідний контроль.
За вказаного відповідач наголошує, що зважаючи на зміст п. 4.1 договору, неможливо встановити дату (термін) виникнення грошового «зобов`язання» відповідача в частині оплати продукції за видатковими накладними: від 17.12.21 № 64, від 20.12.21 № 67, від 20.12.21 № 68, від 20.01.22 № 5, від 20.01.22 № 6.
Також апелянт звертає увагу, що під час розгляду справи по суті, представник відповідача зазначав, що в долученому позивачем акті звірки розрахунків від 04.11.2022 є розбіжності в сумі заборгованості в розмірі 216 604,47 грн. Відтак, вважає, що дані вказаного акта звірки розрахунків не можуть прийматись судом до уваги при розгляді справи по суті.
Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 24.10.2025, апеляційна скарга в справі № 910/8484/25 передана на розгляд колегії суддів у складі: Алданова С.О. (головуючий), Буравльов С.І., Євсіков О.О.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 14.01.2026 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Акціонерного товариства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" в особі філії "Відокремлений підрозділ "Атоменергомаш" Акціонерного товариства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" на рішення Господарського суду міста Києва від 09.10.2025 у справі № 910/8484/25. Розгляд апеляційної скарги Акціонерного товариства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" в особі філії "Відокремлений підрозділ "Атоменергомаш" Акціонерного товариства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" на рішення Господарського суду міста Києва від 09.10.2025 у справі № 910/8484/25 призначено на 26.01.2026.
До апеляційного господарського суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просить оскаржуване рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Товариством зазначається, що у нього відсутні видаткові накладні № 62 від 08 грудня 2021 року, № 64 від 17 грудня 2021 року, № 67 від 20 грудня 2021 року (з урахуванням коригування № 2 від 20 січня 2022 року), № 68 від 20 грудня 2021 року (з урахуванням коригування № 1 від 20 січня 2022 року), № 5 від 20 січня 2022 року та № 6 від 20 січня 2022 року, підписані з боку відповідача, оскільки вони з підписом уповноваженої особи відповідача так і не були повернуті на адресу позивача. Разом із видатковими накладними апелянт не повернув на адресу позивача й довіреності на отримання товарно-матеріальних цінностей. При цьому, факт поставки позивачем на адресу апелянта продукції за видатковими накладними № 62 від 08 грудня 2021 року, № 64 від 17 грудня 2021 року, № 67 від 20 грудня 2021 року (з урахуванням коригування № 2 від 20 січня 2022 року), № 68 від 20 грудня 2021 року (з урахуванням коригування № 1 від 20 січня 2022 року), № 5 від 20 січня 2022 року та № 6 від 20 січня 2022 року підтверджується, в тому числі, й товарно-транспортними накладними та податковими накладними. При цьому, товарно-транспортні накладні № 62 від 08 грудня 2021 року, № 64 від 17 грудня 2021 року, № 67 від 20 грудня 2021 року, № 68 від 20 грудня 2021 року, № 5 від 20 січня 2022 року та № 6 від 20 січня 2022 року підписані з боку апелянта інженером покупця ОСОБА_1 , яка була відповідальною особою по взаємовідносинам з позивачем в межах договору та яка, як зазначає апелянт, перебувала з ним в трудових відносинах. Таким чином, як вважає позивач, твердження скаржника, що надані Товариством товарно-транспортні накладні не містять підпису представника відповідача не відповідають дійсності.
Позивач звертає увагу й на те, що «Акта на невідповідну продукцію» (разом із всіма документами, що передують його складанню) апелянт не надав, а отже не довів, що поставлена Товариством за видатковими накладними № 62 від 08 грудня 2021 року, № 64 від 17 грудня 2021 року, № 67 від 20 грудня 2021 року (з урахуванням коригування № 2 від 20 січня 2022 року), № 68 від 20 грудня 2021 року (з урахуванням коригування № 1 від 20 січня 2022 року), № 5 від 20 січня 2022 року та № 6 від 20 січня 2022 року продукція не пройшла вхідний контроль за якістю.
Також на думку Товариства, акт звірки взаєморозрахунків від 04 листопада 2022 року прямо стосується предмета доказування в справі - стану заборгованості апелянта за договором поставки № 20/05/121 від 15 листопада 2021 року (№ 53-143-01-21-01953 від 17 листопада 2021 року), частково підтверджує розмір цієї заборгованості та часткове визнання апелянтом такої заборгованості, а отже є належним доказом по справі.
Окремо у відзиві на апеляційну скаргу Товариство заявило про стягнення з Акціонерного товариства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» в особі філії «Відокремлений підрозділ «Атоменергомаш» Акціонерного товариства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Комплект автоматика» витрат на професійну правничу допомогу, понесених позивачем у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції в розмірі 10 000,00 (десять тисяч) грн. 
26.01.2026 в судовому засіданні оголошено перерву до 02.03.2026.
Представник апелянта в судовому засіданні 02.03.2026 вимоги апеляційної скарги підтримав, просив скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 09.10.2025 у справі № 910/8484/25 та ухвалити нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити повністю. 
У судовому засіданні представник позивача проти вимог апеляційної скарги заперечував, просив оскаржуване рішення залишити без змін. 
Відповідно до статті 269, частини 1 статті 270 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. У суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених при перегляді справ в порядку апеляційного провадження.
Розглянувши матеріали справи, дослідивши представлені докази в їх сукупності, заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, Північний апеляційний господарський суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення апеляційної скарги в межах викладених апелянтом доводів та вимог, виходячи з наступного.
Як вбачається з матеріалів справи, встановлено судом першої інстанції та перевірено колегією суддів, 15.11.2021 між позивачем, як Постачальником, та відповідачем, як Покупцем, було укладено договір поставки № 20/05/121 (№ 53-143-01-21-01953 від 17.11.2021) (скорочено - Договір), за умовами п. 1.1. якого Постачальник зобов`язується поставити в передбачені договором строки Покупцю продукцію, а Покупець зобов`язується прийняти та оплатити її.
Відповідно до п. 3.1 загальна сума Договору складає 1 795 000,80 грн, в т.ч. 20% ПДВ 299 166,80 грн.
У п. 4.1 Договору сторони погодили, що оплата поставленої продукції здійснюється шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок Постачальника, зазначений в даному договорі, протягом 120 днів після завершення приймання продукції за якістю, за результатами якого встановлено її належну якість (зокрема проходження вхідного контролю за прийнятою у Покупця процедурою).
Згідно п. 5.1 Договору поставка продукції здійснюється до 20.12.2021 партіями відповідно до заявок Покупця, в яких зазначається номенклатура, кількість продукції, що постачається, та строки її поставки.
Сторони в п. 5.4 Договору визначили, що Покупець має право в односторонньому порядку змінити строк постачання в бік його провження (до настання строку постачання, визначеного відповідно до п.п. 5.1, 5.3 договору шляхом направлення Постачальнику заявки з новим строком поставки, способами (способом) зазначеним в п. 5.2 Договору. 
У разі ненадання заявок Покупцем продукція, зазначена в п. 1.1 договору, в будь-якому разі повинна бути поставлена Постачальником не пізніше 20.12.2021.
В рамках фактичних обставин справи колегія суддів зазначає, що згідно ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. 
За ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Частинами 1, 3, 5 ст. 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом, або не випливає із суті договору.
У відповідності до положень ст.ст. 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Згідно ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Відповідно до ч. 1 ст. 265 ГК України (норми якого були чинними на момент виникнення спірних правовідносин; втратив чинність на підставі Закону України «Про особливості регулювання діяльності юридичних осіб окремих організаційно-правових форм у перехідний період та об`єднань юридичних осіб» № 4196-IX від 09.01.2025) за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.
Статтею 655 ЦК України унормовано, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Згідно ч. 1 ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.
Частина 1 статті 193 ГК України встановлює, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.
Частиною 2 статті 193 ГК України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.
Положеннями статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК України).
Як вбачається з матеріалів справи, позивачем було поставлено відповідачу товар за видатковими накладними: № 62 від 08.12.2021 на суму 71 680,00 грн; № 64 від 17.12.2021 на суму 350 347,82 грн; № 67 від 20.12.2021 на суму 755 551,95 грн; № 68 від 20.12.2021 на суму 154 013,08 грн; № 5 від 20.01.2022 на суму 33 428,29 грн; № 6 від 20.01.2022 на суму 160 575,98 грн.
Крім того, факт поставки продукції підтверджується товарно-транспортними накладними № 5 від 20.01.2022, № 6 від 20.01.2022, № 64 від 17.12.2021, № 68 від 17.12.2021, № 67 від 17.12.2021 з підписом відповідальної особи вантажоодержувача - ОСОБА_1.
Також на поставку товару позивачем було зареєстровано відповідні податкові накладні в ЄРПН.
Проте, відповідачем платіжними інструкціями № 1410 від 19.04.2022 та № 1423 від 19.04.2022 було здійснено оплату поставленого товару лише за видатковою накладною № 62 від 08.12.2021.
З цих підстав колегією суддів відхиляються, як невмотивовані, доводи скаржника щодо ненадання позивачем до матеріалів справи доказів поставки останнім товару, з огляду, зокрема, на відсутність у відповідних видаткових накладних підпису представника відповідача та відбитку печатки.
Колегією суддів також враховано, що за змістом чинного законодавства акт звірки розрахунків у сфері бухгалтерського обліку та фінансової звітності не є зведеним обліковим документом, а є лише технічним (фіксуючим) документом, за яким бухгалтерії підприємств звіряють бухгалтерський облік операцій. Акт відображає стан заборгованості та в окремих випадках - рух коштів у бухгалтерському обліку підприємств та має інформаційний характер, тобто має статус документа, який підтверджує тотожність ведення бухгалтерського обліку спірних господарських операцій обома сторонами спірних правовідносин. Сам по собі акт звірки розрахунків не є належним доказом факту здійснення будь-яких господарських операцій: поставки, надання послуг тощо, оскільки не є первинним бухгалтерським обліковим документом.
Разом із цим, акт звірки може вважатися доказом у справі в підтвердження певних обставин, зокрема в підтвердження наявності заборгованості суб`єкта господарювання, її розміру, визнання боржником такої заборгованості тощо. Однак, за умови, що відображена в акті інформація підтверджена первинними документами та акт містить підписи уповноважених на його підписання осіб. Як правило, акти звірок розрахунків (чи заборгованості) складаються та підписуються бухгалтерами контрагентів і підтверджують остаточні розрахунки сторін на певну дату. Відсутність в акті звірки підписів перших керівників сторін або інших уповноважених осіб, які мають право представляти інтереси сторін, у тому числі здійснювати дії, направлені на визнання заборгованості підприємства перед іншими суб`єктами господарювання, означає відсутність в акті звірки юридичної сили документа, яким суб`єкт господарської діяльності визнає суму заборгованості. Слід також зазначити, що чинне законодавство не містить вимоги про те, що у акті звірки розрахунків повинно зазначатись формулювання про визнання боргу відповідачем. Підписання акта звірки, у якому зазначено розмір заборгованості, уповноваженою особою боржника, та підтвердження наявності такого боргу первинними документами свідчить про визнання боржником такого боргу.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду від 4 грудня 2019 року № 916/1727/17.
Крім того, такі висновки щодо акту звіряння узгоджуються з висновками Верховного Суду, викладеними у постановах Верховного Суду від 19 квітня 2018 року в справі № 905/1198/17, від 05 березня 2019 року в справі № 910/1389/18, від 04 грудня 2019 року в справі № 916/1727/17, від 20 липня 2023 року в cправі № 902/613/22.
Наданий позивачем акт взаємних розрахунків підписаний представниками сторін: від позивача - директором Піддубним О.О., від відповідача - заступником головного бухгалтера Кузьменко О.Л. Вказаний акт засвідчений печатками відповідних юридичних осіб.
Повідомлень відповідача про зміну своїх уповноважених представників чи про відсутність у Кузьменко О.Л. повноважень на вчинення юридично значимих дій за договором від імені відповідача, - матеріали справи не містять.
Також суд виходить із того, що відповідач не довів факту протиправного використання його печатки чи доказів її втрати, так само як і не надав суду доказів звернення до правоохоронних органів у зв`язку з втратою чи викраденням цієї печатки. 
Відтак, у суду апеляційної інстанції відсутні підстави вважати, що печатка відповідача використовувалась проти його волі.
У рамках зазначеного, в частині тверджень апелянта про розбіжності в сумі заборгованості в розмірі 216 604,47 грн згідно акта звірки, то колегією суддів акцентується, що доказів сплати відповідачем коштів за товар у більшому розмірі, аніж згідно платіжних інструкцій № 1410 від 19.04.2022 та № 1423 від 19.04.2022, - матеріали справи не містять. 
В свою чергу, за вказаного вище судовою колегією визнаються необґрунтованими твердження відповідача про те, що дані акта звірки розрахунків не можуть прийматись судом до уваги при розгляді справи по суті.
Крім того, скаржник посилається на те, що судом першої інстанції не досліджено зміст наданого відповідачем «Положення про організацію вхідного контролю» ПЛ-Д.43.19.001-18.
Згідно із п. 7.10 вказаного Положення «Ярлик на придатну продукцію» або «Акт на невідповідну продукцію» є остаточними документами за результатами вхідного контролю, до яких додаються всі проміжні документи.
Таким чином, вхідний контроль закінчується обов`язковим складанням відповідачем одного з двох документів: «Ярлика на придатну продукцію» (у разі підтвердження за результатами ВК належної якості продукції) або «Акта на невідповідну продукцію» (у разі встановлення за результатами ВК неналежної якості продукції).
Втім, зазначеного «Акта на невідповідну продукцію» відповідач не надав, а отже, як вважає судова колегія, апелянт не довів, що поставлена позивачем за відповідними видатковими накладними продукція не пройшла вхідний контроль за якістю.
Враховуючи вищевикладене в сукупності, за відсутності в матеріалах даної справи належних та допустимих доказів того, що поставлена позивачем відповідачу продукція була прийнята останнім саме в дату складання спірних видаткових накладних, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції, що сума заборгованості відповідача за Договором перед позивачем становить 1 453 917,66 грн.
Згідно ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Інфляційні нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання. Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.
Інфляційні нарахування на суму боргу здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.
При цьому розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).
Аналогічна правова позиція щодо застосування частини 2 статті 625 ЦК України викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.06.2019 у справі № 916/190/18, постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 05.07.2019 у справі № 905/600/18 та постанові Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 905/587/18.
Об`єднаною палатою Верховного Суду у постанові від 20.11.2020 у справі № 910/13071/19 роз`яснено, що сума боргу, внесена за період з 1 до 15 числа відповідного місяця включно, індексується за період з урахуванням цього місяця, а якщо суму внесено з 16 до 31 числа місяця, то розрахунок починається з наступного місяця. За аналогією, якщо погашення заборгованості відбулося з 1 по 15 число включно відповідного місяця інфляційна складова розраховується без урахування цього місяця, а якщо з 16 до 31 числа місяця інфляційна складова розраховується з урахуванням цього місяця.
Отже, якщо період прострочення виконання грошового зобов`язання складає неповний місяць, то інфляційна складова враховується або не враховується в залежності від математичного округлення періоду прострочення у неповному місяці.
Методику розрахунку інфляційних втрат за неповний місяць прострочення виконання грошового зобов`язання доцільно відобразити, виходячи з математичного підходу до округлення днів у календарному місяці, упродовж якого мало місце прострочення, а саме:
- час прострочення у неповному місяці більше півмісяця (> 15 днів) = 1 (один) місяць, тому за такий неповний місяць нараховується індекс інфляції на суму боргу;
- час прострочення у неповному місяці менше або дорівнює половині місяця (від 1, включно з 15 днями) = 0 (нуль), тому за такий неповний місяць інфляційна складова боргу не враховується.
Згідно правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 917/1421/18, оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК України, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням. Отже, право на позов про стягнення інфляційних втрат і процентів річних виникає за кожен місяць із моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.
Визначаючи розмір заборгованості, зокрема, в частині інфляційних втрат, суд зобов`язаний належним чином дослідити поданий стороною доказ (в даному випадку - розрахунок заборгованості), перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування і навести у рішенні свій розрахунок - це процесуальний обов`язок суду.
Пунктом 7.4. Договору передбачено, що у випадку порушення Покупцем строків оплати продукції він на вимогу Постачальника сплачує суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми. 
За висновками місцевого господарського суду, надані позивачем розрахунки сум 3% річних та інфляційних втрат є правильними та арифметично вірними, а їх нарахування є таким, що узгоджується з умовами Договору та вимогами чинного законодавства України.
Водночас, перевіривши правильність здійснених позивачем розрахунків 3% річних та втрат від інфляції, колегія суддів звертає увагу, що такі розрахунки в окремих частинах були проведені арифметично не вірно. 
Так, здійснивши перерахунок 3% річних та втрат від інфляції, суд апеляційної інстанції визначає, що стягненню з відповідача підлягає:
а) 136 658,60 грн 3% річних (згідно видаткових накладних: № 5 та № 6), що становить: 
Період прострочення грошового зобов`язання:	Кількість днів у періоді	Сума	
з 21/05/2022 до 31/12/2023 194 004,27 x 3 % x 590 : 365 : 100	590	9 407,88 грн	
з 01/01/2024 до 31/12/2024 194 004,27 x 3 % x 366 : 366 : 100	366	5 820,13 грн	
з 01/01/2025 до 10/06/2025 194 004,27 x 3 % x 161 : 365 : 100	161	2 567,23 грн	
Всього 3% у цій частині - 17 795,24 грн.
При цьому, в частині нарахованих 3% річних згідно накладних №№: 64, 67, 68 розрахунок 3% річних є правильним (а.с. 4 т. 1 - на звороті). 
б) 601 958,34 грн втрат від інфляції (за період з 01/06/2022 до 10/06/2025 за видатковими накладними: № 5 та № 6), що складає: 
ІІС = ( ІІ1 : 100 ) x ( ІІ2 : 100 ) x ( ІІ3 : 100 ) x ... ( ІІZ : 100 )
ІІ1 - індекс інфляції за перший місяць прострочення,
ІІZ - індекс інфляції за останній місяць прострочення.
IIc (103,10 : 100) (100,70 : 100) (101,10 : 100) (101,90 : 100) (102,50 : 100) (100,70 : 100) (100,70 : 100) (100,80 : 100) (100,70 : 100) (101,50 : 100) (100,20 : 100) (100,50 : 100) (100,80 : 100) (99,40 : 100) (98,60 : 100) (100,50 : 100) (100,80 : 100) (100,50 : 100) (100,70 : 100) (100,40 : 100) (100,30 : 100) (100,50 : 100) (100,20 : 100) (100,60 : 100) (102,20 : 100) (100,00 : 100) (100,60 : 100) (101,50 : 100) (101,80 : 100) (101,90 : 100) (101,40 : 100) (101,20 : 100) (100,80 : 100) (101,50 : 100) (100,70 : 100) (101,30 : 100) = 1.38171768
інфляційне збільшення:
194 004,27 x 1.38171768 - 194 004,27 = 74 054,86 грн.
В свою чергу, в межах нарахованих втрат від інфляції за накладними №№: 64, 67, 68 розрахунок інфляційних нарахувань є правильним (а.с. 4 т. 1 - на звороті). 
За наведеного, апеляційний господарський суд вважає необґрунтованими висновки суду першої інстанції в частині наявності підстав для стягнення з відповідача 3% річних та втрат від інфляції за відповідні періоди в повному обсязі.
Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню 1 453 917,66 грн - заборгованості за поставлений товар за договором № 53-122-01-23-14052 від 17.11.2023, 601 958,34 грн - втрат від інфляції та 74 054,86 грн - 3% річних.
Поряд із цим, аргументи скаржника, які опосередковано зазначені в апеляційній скарзі в межах вказаних вимог (оскільки відповідач взагалі вважає, що грошове зобов`язання в частині оплати продукції у нього не виникло), - частково знайшли своє підтвердження за наслідками даного апеляційного розгляду.
Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Згідно з частинами 1-3 статті 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Аналогічна норма міститься й у частині 1 статті 74 ГПК України.
Отже, за загальним правилом, обов`язок доказування певних обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини. При цьому доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості. Розподіл між сторонами обов`язку доказування визначається предметом спору.
Змагальність сторін є одним із основних принципів господарського судочинства, зміст якого полягає у тому, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, тоді як суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, зобов`язаний вирішити спір, керуючись принципом верховенства права.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 86 ГПК).
Частиною 5 статті 236 ГПК України визначено, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Згідно ч. 4 ст. 11 ГПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Європейський суд з прав людини у рішенні від 28.10.2010 у справі «Трофимчук проти України» зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, суди мають належним чином зазначати підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною, залежно від характеру останнього. 
З огляду на викладене колегія суддів зазначає, що у даній постанові надано вичерпну відповідь на всі істотні, вагомі питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.
Частиною 1 статті 277 ГПК України передбачено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є, зокрема, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.
Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.
З огляду на викладене, апеляційний господарський суд дійшов висновку, що доводи, викладені відповідачем в апеляційній скарзі, частково знайшли своє підтвердження під час розгляду справи в апеляційному порядку, у зв`язку з чим оскаржуване рішення підлягає зміні з викладенням його резолютивної частини в редакції цієї постанови про часткове задоволення позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "Комплект Автоматика" до Акціонерного товариства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" в особі філії "Відокремлений підрозділ "Атоменергомаш" Акціонерного товариства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" про стягнення коштів, а апеляційна скарга, - частковому задоволенню. 
Згідно ч. 14 ст. 129 ГПК України, якщо суд апеляційної, касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Так, судові витрати зі сплати судового збору, понесені в суді першої (у межах зміненої частини) та апеляційної (в задоволеній частині апеляційної скарги) інстанцій, відповідно до ст. 129 ГПК України покладаються на відповідача - АТ "НАЕК "Енергоатом" та позивача - ТОВ "Комплект Автоматика".
Щодо заяви, позивача про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в апеляційній інстанції у розмірі 13 000 грн, з урахуванням поданих уточнень від 01.02.2026, колегія суддів зазначає таке. 
Згідно зі статтею 123 ГПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Відповідно до частин першої - третьої статті 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Одночасно, за змістом частини восьмої статті 129 ГПК України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Таким чином, за змістом пункту 1 частини другої статті 126, частини восьмої статті 129 ГПК України розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при поданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.
При цьому витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх вартість уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.
Аналогічну правову позицію викладено у постановах об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19 та від 22.11.2019 у справі № 910/906/18.
Відповідно до статті 26 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правничої допомоги.
Визначення договору про надання правничої допомоги міститься в статті першій Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", згідно з якою договір про надання правничої допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правничої допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правничої допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
За змістом частини третьої статті 27 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" до договору про надання правничої допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.
Договір про надання правничої допомоги за своєю правовою природою є договором про надання послуг та на нього поширює своє регулювання Глава 63 Цивільного кодексу України. Так, згідно зі статтею 903 Цивільного кодексу України якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.
Глава 52 ЦК України передбачає загальні поняття та принципи будь-якого цивільного договору, включаючи договір про надання послуг. Відповідно до статті 632 Цивільного кодексу України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін, зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом, а якщо ціна у договорі не встановлена і не може бути визначена виходячи з його умов, вона визначається виходячи із звичайних цін, що склалися на аналогічні товари, роботи або послуги на момент укладення договору.
Водночас, згідно зі статтею 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правничої допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правничої допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Ціна договору, тобто розмір адвокатського гонорару, може існувати в двох формах - фіксований розмір та погодинна оплата, кожний з яких відрізняється порядком обчислення. При зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплати гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв.
Визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити з встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" (аналогічна правова позиція викладена в постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 26.11.2020 у справі № 922/1948/19, від 12.08.2020 у справі № 916/2598/19, від 30.07.2019 у справі № 911/1394/18).
У постанові від 16.11.2022 у справі № 922/1964/21 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що: "Неврахування судом умов договору про надання правничої допомоги щодо порядку обчислення гонорару не відповідає принципу свободи договору, закріпленому у статті 627 ЦК України".
Частинами першою та другою статті 30 названого вище Закону передбачено, що порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правничої допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
У названій вище постанові від 16.11.2022 у справі № 922/1964/21 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що: "Гонорар може встановлюватися у формі фіксованого розміру, погодинної оплати. Ці форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки - підставою для виплати гонорару, який визначений у формі погодинної оплати, є кількість витрачених на надання послуги годин помножена на вартість такої (однієї) години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв. Оскільки до договору про надання правничої допомоги застосовують загальні вимоги договірного права, то гонорар адвоката, хоч і визначається частиною першою статті 30 Закону № 5076-VI як "форма винагороди адвоката", але в розумінні ЦК України становить ціну такого договору. Фіксований розмір гонорару у цьому контексті означає, що у разі настання визначених таким договором умов платежу - конкретний склад дій адвоката, що були вчинені на виконання цього договору й призвели до настання цих умов, не має жодного значення для визначення розміру адвокатського гонорару в конкретному випадку. Таким чином, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону № 5076-VI, враховуючи при цьому положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу".
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18 зауважила, що: "Не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність". У цій же постанові Велика Палата Верховного Суду також зазначила, що чинне законодавство хоча і не містить визначення такого виду гонорару, як гонорар успіху, проте існує "гонорар успіху" як форма оплати винагороди адвокату, і визнала законність визначення між адвокатом та клієнтом у договорі про надання правничої допомоги такого виду винагороди, як "гонорар успіху", що відповідає принципу свободи договору та численній практиці Європейського суду з прав людини. При цьому Велика Палата Верховного Суду зазначила, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 13.03.2024 у справі № 910/15787/21.
Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі. Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правничу допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
Подібна за своїм змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі № 826/1216/16, постановах Верховного Суду від 30.09.2020 у справі № 379/1418/18 та від 23.11.2020 у справі № 638/7748/18. 
У постанові від 27.06.2018 у справі № 826/1216/16 Великою Палатою Верховного Суду зазначено, що: «До правничої допомоги належать й консультації та роз`яснення з правових питань; складання заяв, скарг та інших документів правового характеру; представництво у судах тощо».
На підставі долучених до матеріалів справи документів, апеляційним господарським судом встановлено, що 09 червня 2025 року між позивачем (клієнт; замовник) та Адвокатським об`єднанням «Барчук, Деревянко, Сльота та Партнери» (адвокатське об`єднання; виконавець) було укладено договір по надання правової (правничої) допомоги № 21/25 (скорочено - договір).
27 листопада 2025 року клієнт та виконавець уклади додаткову угоду до договору, за умовами якої розмір гонорару, який клієнт сплачує адвокатському об`єднанню за надану в межах договору правову допомогу є фіксованим та становить, зокрема: участь у судовому засіданні в судах першої та апеляційної інстанції в режимі відеоконференції - 3 000,00 грн, з розрахунку 1 500 грн за одне засідання; складання відзиву на апеляційну скаргу - 10 000,00 (десять тисяч грн)».
На підставі договору (в редакції додаткової угоди від 27 листопада 2025 року) Адвокатським об`єднанням «Барчук, Деревянко, Сльота та Партнери» було виставлено рахунок на сплату № 21/25 від 27 листопада 2025 року щодо складання відзиву на апеляційну скаргу по справі № 910/8484/25.
Позивачем на підставі рахунку на сплату № 21/25 від 27 листопада 2025 року було сплачено на користь Адвокатського об`єднання «Барчук, Деревянко, Сльота та Партнери» 10 000,00 грн за складання відзиву на апеляційну скаргу по справі № 910/8484/25, що підтверджується платіжною інструкцією № 425 від 27 листопада 2025 року, описом наданих послуг від 28 листопада 2025 року за договором про надання правової (правничої) допомоги від № 21/25 від 09 червня 2025 року, актом приймання-передачі наданих послуг від 28 листопада 2025 року за договором про надання правової (правничої) допомоги № 21/25 від 09 червня 2025 року.
Згідно акта від 28.11.2025, сторони договору претензій один до одної не мають.
Також позивачем на підставі договору було сплачено на користь Адвокатського об`єднання «Барчук, Деревянко, Сльота та Партнери» 3 000,00 грн за участь адвоката у судовому засіданні по справі № 910/8484/25 в Північному апеляційному господарському суді в режимі відеоконференції, що відбулося 26 січня 2026 року (платіжна інструкція № 62 від 13 січня 2026 року, рахунок на сплату № 21/25 від 09 січня 2026 року, опис наданих послуг від 26 січня 2026 року за договором про надання правової (правничої) допомоги від № 21/25 від 09 червня 2025 року, акт приймання-передачі наданих послуг від 26 січня 2026 року за договором про надання правової (правничої) допомоги № 21/25 від 09 червня 2025 року). 
Частиною 5 ст. 126 ГПК України встановлено, що у разі недотримання вимог ч. 4 ст. 126 ГПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 6 ст. 126 ГПК України).
Зокрема відповідно до ч. 5 ст. 129 ГПК України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує:
1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;
2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;
3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо;
4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.
До суду апеляційної інстанції від відповідача надійшли заперечення на вказану заяву позивача, згідно яких Філія «ВП «Атоменергомаш» вважає, що розрахунок судових витрат, які ТОВ «Комплект Автоматика» понесло в зв`язку із розглядом позову в суді апеляційної інстанції в розмірі 13 000,00 грн є неспівмірно великим по відношенню до складності справи. Аналізуючи позовну заяву вбачається, що спір є типовим, оскільки предметом позову є стягнення заборгованості за договором поставки. Даний спір не є складаним, відтак представником ТОВ «Комплект Автоматика» не було затрачено багато часу на виготовлення заяв по суті: відзив на апеляційну скаргу. Окремо відповідач звернув увагу, що дана справа, як зазначив позивач у своїй відповіді на відзив (абз. 2 арк. 3), є тотожною справам № 910/16815/23, № 910/17159/23 та № 910/2369/24, в яких є ті самі сторони, схожі обставини справи та предмета спору. Відтак, як вважає відповідач, позивачем не витрачався час на формування правової позиції та тактики захисту інтересів позивача в суді. Також представником ТОВ «Комплект Автоматика» не надано документів, що свідчили б про його високий досвід та кваліфікацію, як підставу для заявленого розміру витрат на правничу допомогу в розумінні п. 3 ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність». Погоджений між сторонами гонорар в розмірі 3 000,00 грн за участь в судовому засідання в режимі відеоконференції є неспівмірно великим, оскільки вказане судове засідання тривало менше однієї години. Підсумовуючи наведене, відповідач просить зменшити судові витрати позивача на професійну правничу допомогу до розміру 10% від суми заявлених судових витрат на професійну правничу допомогу.
Колегія суддів, серед іншого, враховує, що при визначенні суми відшкодування, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява № 19336/04).
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
При цьому, критерій розумної необхідності витрат на професійну правничу допомогу є оціночною категорією, яка у кожному конкретному випадку (у кожній конкретній справі) оцінюється судом за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні доказів, зокрема наданих на підтвердження обставин понесення таких витрат, надання послуг з професійної правничої допомоги, їх обсягу, вартості з урахуванням складності справи та витраченого адвокатом часу тощо.
Колегія суддів також акцентує, що правомірне очікування стороною, яка виграла справу, відшкодування своїх розумних, реальних та обґрунтованих витрат на професійну правничу допомогу не повинно обмежуватися з суто формалістичних причин відсутності в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги, у випадку домовленості між сторонами договору про встановлений фіксований розмір обчислення гонорару.
Учасник справи повинен деталізувати відповідний опис лише тією мірою, якою досягається його функціональне призначення - визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат. Надмірний формалізм при оцінці такого опису на предмет його деталізації, за відсутності визначених процесуальним законом чітких критеріїв оцінки, може призвести до порушення принципу верховенства права.
Аналогічний правовий висновок викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 у справі № 922/1964/21. 
Як вказано колегією суддів касаційного господарського суду у складі Верховного Суду в постанові від 30.11.2020 у справі № 922/2869/19, висновки судів про часткову відмову стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні витрат на професійну правничу допомогу адвоката з підстав не пов`язаності, необґрунтованості та непропорційності до предмета спору не свідчать про порушення норм процесуального законодавства, навіть, якщо відсутнє клопотання про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. У такому разі суди мають таке право відповідно до частини 5 статті 129 ГПК України, як саме повинна застосовуватися відповідна норма права.
Відповідна правова позиція Верховного Суду викладена також у постанові від 11.11.2021 у справі № 910/7520/20.
Також колегією суддів враховано правовий висновок, викладений в постанові Верховного Суду від 24.01.2022 у справі № 911/2737/17, згідно якого стягнення витрат на професійну правничу допомогу з боржника не може бути способом надмірного збагачення сторони, на користь якої такі витрати стягуються і не може становити для неї по суті додатковий спосіб отримання доходу.
Аналогічні правові висновки знаходять своє правозастосування в постановах Верховного Суду: від 15 грудня 2025 року в справі № 924/23/25; від 27 січня 2026 року в cправі № 916/166/23, 11 лютого 2026 року в cправі № 914/1493/24.
Згідно з рішеннями Європейського суду з прав людини у справах "Баришевський проти України", "Двойних проти України", заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.
У наведеному контексті судова колегія акцентує, що викладені позивачем у відзиві на апеляційну скаргу заперечення в межах оскарження рішення Господарського суду міста Києва від 09.10.2025 у справі № 910/8484/25 по суті дублюють зміст позову (а.с. 2 - 5 том. 1), поданого до суду першої інстанції. Крім того, правова позиція позивача у справі була незмінною та сформована ще при подачі позову до місцевого господарського суду.
В той же час, колегія суддів приймає до уваги й те, що позивачем у відзиві на апеляційну скаргу більш детальніше викладена власна правова позиція щодо суті спору та спірних правовідносин. При цьому, відповідна правова позиція щодо розміру основної заборгованості та підстав для стягнення 3% річних та інфляційних втрат не була спростована відповідачем, яка, в свою чергу, доведена позивачем в рамках обсягу доказування у справі, що розглядається. 
З цих підстав колегією суддів критично оцінюються твердження відповідача про те, що розрахунок відповідних судових витрат зі складення відзиву на апеляційну скаргу є неспівмірно великим по відношенню до складності справи. 
Щодо понесених відповідачем витрат на професійну правничу допомогу за участь адвоката у судовому засіданні апеляційного господарського суду в розмірі 3 000 грн, то судова колегія вказує, що за ч. 6 ст. 129 ГПК України, якщо сума судових витрат, заявлена до відшкодування, істотно перевищує суму, заявлену в попередньому (орієнтовному) розрахунку, суд може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні судових витрат в частині такого перевищення, крім випадків, якщо сторона доведе, що не могла передбачити такі витрати на час подання попереднього (орієнтовного) розрахунку.
Так, згідно поданого 28.11.2025 відзиву на апеляційну скаргу (заяви по суті справи) позивач просив стягнути з відповідача 10 000 грн витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції. 
В той же час, в поданих 01.02.2026 уточненнях позивач просить додатково включити до складу судових витрат 3 000,00 грн (за участь у судовому засіданні, що відбулось 26.01.2026.
У межах вказаного судова колегія зазначає, що в указаних уточненнях позивач не обґрунтував неможливість передбачити такі витрати на час подання попереднього (орієнтовного) розрахунку, подаючи 28.11.2025 відзив на апеляційну скаргу, зокрема зважаючи на факт укладення додаткової угоди до договору 27.11.2025, умовами якої було передбачено гонорар за участь у судовому засіданні в суді апеляційної інстанції в режимі відеоконференції в розмірі 3 000,00 грн.
З цих підстав судова колегія висновується про відсутність підстав для задоволення заяви про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції позивача в частині такого перевищення (3 000 грн).
Поряд з цим, колегією суддів зазначається, що за п. 3 ч. 4 ст. 129 ГПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Як вже вказувалось вище по суті спору, наявними є правові підстави для часткового задоволення позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "Комплект Автоматика" до Акціонерного товариства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" в особі філії "Відокремлений підрозділ "Атоменергомаш" Акціонерного товариства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" про стягнення коштів та часткового задоволення апеляційної скарги.
Таким чином, з огляду на часткове задоволення позовних вимог, з урахуванням критеріїв пропорційності та реальності адвокатських витрат, розумності їхнього розміру, приймаючи до уваги правила, визначені п. 3 ч. 4 ст. 129 ГПК України, апеляційний господарський суд дійшов висновку про часткове задоволення заяви позивача та стягнення на його користь 9 999 грн, з розрахунку: 10 000 (за складання відзиву на апеляційну скаргу) х 99,99 (пропорційний розмір задоволених позовних вимог у суді першої інстанції, а також за наслідками розгляду апеляційної скарги АТ "НАЕК "Енергоатом") / 100) витрат на професійну правничу допомогу за розгляд справи в суді апеляційної інстанції. 
В свою чергу, на переконання судової колегії відповідачем не надано доказів невідповідності заявленої до стягнення суми витрат на професійну правничу допомогу критерію реальності адвокатських витрат, неспівмірності понесених позивачем витрат на адвокатські послуги, необхідності та підстав їх зменшення тощо.
Отже, колегія суддів зазначає, що судові витрати на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції стягуються з відповідача на користь позивача в сумі 9 999 грн.
Керуючись ст.ст. 129, 269, п. 2 ч. 1 ст. 275, 277, 281-284 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд, - 

УХВАЛИВ: 

1. Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" в особі філії "Відокремлений підрозділ "Атоменергомаш" Акціонерного товариства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" на рішення Господарського суду міста Києва від 09.10.2025 у справі № 910/8484/25 - задовольнити частково. 
2. Рішення Господарського суду міста Києва від 09.10.2025 у справі № 910/8484/25 змінити в частині стягнення 3% річних, втрат від інфляції та судового збору, виклавши резолютивну його частину в межах стягнення 3% річних, втрат від інфляції та судового збору в наступній редакції: 
«Стягнути з Акціонерного товариства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" (адреса: 01032, м. Київ, вул. Назарівська, буд. 3; ідентифікаційний код - 24584661) в особі філії "Відокремлений підрозділ "Атоменергомаш" Акціонерного товариства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" (адреса: 01032, м. Київ, вул. Гетьмана Павла Скоропадського, буд. 59; ідентифікаційний код - 26444970) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Комплект Автоматика" (адреса: 69063, м. Запоріжжя, вул. Благовіщенська, буд. 31-В; ідентифікаційний код - 43616783) 601 958 (шістсот одна тисяча дев`ятсот п`ятдесят вісім) грн 34 коп. - інфляційних втрат, 136 658 (сто тридцять шість тисяч шістсот п`ятдесят вісім) грн 60 коп. - 3% річних та 26 308 (двадцять шість тисяч триста вісім) грн 63 коп. судового збору». 
3. У іншій частині рішення Господарського суду міста Києва від 09.10.2025 у справі № 910/8484/25 - залишити без змін. 
4. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Комплект Автоматика" (адреса: 69063, м. Запоріжжя, вул. Благовіщенська, буд. 31-В; ідентифікаційний код - 43616783) на користь Акціонерного товариства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" (адреса: 01032, м. Київ, вул. Назарівська, буд. 3; ідентифікаційний код - 24584661) в особі філії "Відокремлений підрозділ "Атоменергомаш" Акціонерного товариства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" (адреса: 01032, м. Київ, вул. Гетьмана Павла Скоропадського, буд. 59; ідентифікаційний код - 26444970) витрати по сплаті судового збору за подачу апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції - 3 (три) грн 95 коп.
5. Заяву представника ТОВ "Комплект Автоматика" - Піддубного О.О. про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, понесених у суді апеляційної інстанції в межах розгляду апеляційної скарги Акціонерного товариства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" в особі філії "Відокремлений підрозділ "Атоменергомаш" Акціонерного товариства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" на рішення Господарського суду міста Києва від 09.10.2025 у справі № 910/8484/25 - задовольнити частково. 
6. Стягнути з Акціонерного товариства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" (адреса: 01032, м. Київ, вул. Назарівська, буд. 3; ідентифікаційний код - 24584661) в особі філії "Відокремлений підрозділ "Атоменергомаш" Акціонерного товариства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" (адреса: 01032, м. Київ, вул. Гетьмана Павла Скоропадського, буд. 59; ідентифікаційний код - 26444970) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Комплект Автоматика" (адреса: 69063, м. Запоріжжя, вул. Благовіщенська, буд. 31-В; ідентифікаційний код - 43616783) судові витрати на професійну правничу допомогу, понесені в суді апеляційної інстанції - 9 999 (дев`ять тисяч дев`ятсот дев`яносто дев`ять) грн.
7. У задоволенні заяви в решті вимог щодо стягнення витрат на правничу допомогу, - відмовити.
8. Доручити Господарському суду міста Києва видати накази на виконання постанови Північного апеляційного господарського суду.
9. Справу повернути до суду першої інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, що передбачені ст.ст. 287-289 ГПК України.
Повний текст постанови складено 03.04.2026. 

Головуючий суддя С.О. Алданова 

Судді С.І. Буравльов

О.О. Євсіков