ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
33601 , м. Рівне, вул. Яворницького, 59

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
22 квітня 2026 року   Справа № 906/957/24 

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: головуючий суддя Олексюк Г.Є., суддя Гудак А.В. ,  суддя Петухов М.Г. 
секретар судового засідання Ткач Ю.В. 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Гриценко Ніни Дмитрівни на рішення Господарського суду Житомирської області від 22.12.2025 у справі № 906/957/24 (суддя Соловей Л.А.) 
за позовом керівника Бердичівської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Андрушівської міської ради 
до Фізичної особи-підприємця Гриценко Ніни Дмитрівни
за участю третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору, на стороні позивача - Комунального підприємства Андрушівської міської ради "КОМСЕРВІС"
про зобов`язання звільнити земельну ділянку
за участю представників сторін:
прокурор - Лис Н.В.;
позивача - Яремчук В.Л.;
відповідача - Довгалюк Р.О.;
третьої особи - не з`явився; 

ВСТАНОВИВ:
Керівник Бердичівської окружної прокуратури (далі - прокурор) в інтересах держави в особі Андрушівської міської ради (далі - позивач, Міська Рада) звернувся до Господарського суду Житомирської області з позовом до Фізичної особи - підприємця Гриценко Ніни Дмитрівни (далі - відповідач, ФОП Гриценко Н.Д.) про зобов`язання відповідача звільнити самовільно зайняту частину земельної ділянки, яка перебуває в комунальній власності Андрушівської міської територіальної громади в особі Андрушівської міської ради, площею 13,5 м2 з кадастровим номером 182031010100:01:009:0053 шляхом проведення демонтажу тимчасових споруд № 77-78 за власний рахунок.
В обґрунтування позовних вимог прокурор посилається на те, що відповідач за відсутності правовстановлюючих документів використовує частину земельної ділянки з кадастровим номером 182031010100:01:009:0053 шляхом встановлення тимчасової споруди. ФОП Гриценко Н.Д. не видавався паспорт прив`язки на встановлення тимчасової споруди на вказаній земельній ділянці, та з відповідною заявою остання до Андрушівської міської ради не зверталась. Рішення органів місцевого самоврядування про передачу у власність або надання у користування (оренду) у ФОП Гриценко Н.Д. відсутні, що є порушенням ст. ст. 116, 123, 124, 212 Земельного кодексу України та ст. 1 Закону України "Про державний контроль за використанням та охороною земель".

Рішенням Господарського суду Житомирської області від 22.12.2025 позов задоволено частково. Зобов`язано ФОП Гриценко Н.Д. звільнити частину земельної ділянки, яка перебуває в комунальній власності Андрушівської міської територіальної громади в особі Андрушівської міської ради, площею 13,15 м2 з кадастровим номером 182031010100:01:009:0053 шляхом проведення демонтажу тимчасових споруд № 77-78 за власний рахунок. В іншій частині позову відмовлено. Здійснено розподіл судових витрат.
Суд першої інстанції дійшов висновку про наявність фактичних підстав для часткового задоволення позову шляхом зобов`язання відповідача звільнити частину земельної ділянки шляхом проведення демонтажу тимчасових споруд, виключивши з вимоги - "самовільно".

До Північно-західного апеляційного господарського суду надійшла апеляційна скарга ФОП Гриценко Н.Д. на рішення Господарського суду Житомирської області від 22.12.2025 у справі № 906/957/24, в якій відповідач просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким провадження у справі № 906/957/24 закрити на підставі п. 1 ч. 1 ст. 231 ГПК України. У випадку відхилення клопотання згідно з п. 3 апеляційної скарги, просить суд рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі; стягнути судові витрати на професійну правничу допомогу.
Доводи апеляційної скарги зводяться до наступних аргументів:
- відповідач, посилаючись на правові висновки Великої Палати Верховного Суду у справі № 914/1092/18, вважає, що судом першої інстанції безпідставно було відмовлено у задоволенні її клопотання про закриття провадження у даній справі, з підстави визначеної в п. 1 ч. 1 ст. 231 ГПК України. Суд першої інстанції сам вказує на не приватно - правові, а публічно-правові відносини у даній справі. Також звертає увагу на те, що позивач звертався з подібними позовними заявами до фізичних осіб-підприємців, однак такі звернення також були в порядку адміністративного судочинства, зокрема мова йде про справи № 240/32196/23, 240/32036/23, 240/29474/23, 240/31512/23. Так, підстави позову у даних справах є аналогічними з підставами у даній справі, як і предмет позову, який відрізняється об`єктом демонтажу, так як у кожної фізичної особи - підприємця, своє торгове місце. Беручи до уваги вищевикладене, з огляду на дійсні обставини справи, подібність даної судової справи, зі справою № 914/1092/18, відповідач вважає абсолютно і повністю обґрунтованим заявлення клопотання про закриття провадження у даній справі з мотивів не можливості вирішення даного спору в порядку господарського судочинства;
- відповідач звертає увагу суду на відсутності правових підстав для представництва прокурором інтересів держави в особі позивача у даній справі;
- в межах даної справи відсутні докази, які б підтверджували розміщення тимчасових споруд відповідача саме на земельній ділянці з кадастровим номером 182031010100:01:009:0053;
- рішення про демонтаж тимчасових споруд приймалися Виконавчим комітетом Андрушівської міської ради, а не безпосередньо позивачем. Вказане є підтвердженням того, що рішення про демонтаж прийняті поза компетенцією Виконавчого комітету Андрушівської міської ради, що не може створювати законних наслідків, в тому числі і для відповідача;
- відповідач вважає, що мета демонтажу та місце благоустрою, належним чином не унормовані та не визначені, що є свідченням необґрунтованості позовних вимог;
- акт зовнішнього огляду від 02.09.2024 є неналежним доказом, що відповідно має наслідком відсутності підстав вважати дотриманим вимоги, визначені рішенням Виконавчого комітету Андрушівської міської ради від 23.12.2022 № 272;
- повідомляє суд, що в ході судового розгляду справи відповідач очікує понести судові витрати на професійну правничу допомогу орієнтовно в розмірі 20 000 грн. В порядку ч. 8 ст. 129 ГПК України заявляє відповідні витрати на професійну правничу допомогу та надання всіх необхідних підтверджуючих доказів, з цього приводу, в порядку визначеному ГПК України.
Автоматизованою системою документообігу суду визначено колегію суддів для розгляду справи у складі головуючий суддя Олексюк Г.Є,, суддя Гудак А.В., суддя Петухов М.Г. 
Листом від 14.01.2026 матеріали справи витребувано з Господарського суду Житомирської області.
27.01.2026 до суду надійшли матеріали справи. 
Ухвалою Північно - західного апеляційного господарського суду від 02.02.2026 відкрито провадження за апеляційною скаргою ФОП Гриценко Н.Д. на рішення Господарського суду Житомирської області від 22.12.2025 у справі № 906/957/24. Розгляд справи призначено на 04.03.2026 о 14:30 год.
Ухвалою Північно - західного апеляційного господарського суду від 04.03.2026 розгляд справи відкладено на 01.04.2026 о 14:30 год.
Ухвалою Північно - західного апеляційного господарського суду від 01.04.2026 розгляд справи відкладено на 22.04.2026 о 15:00 год.

Андрушівська міська рада подала до суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. Позивач зазначає наступне:
- враховуючи предмет спору, який виник у приватно - правових відносинах, а також те, що відповідач є фізичною особою-підприємцем, справа відповідно до ст. 20 ГПК України підлягає розгляду в порядку господарського судочинства. Посилання відповідача на висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 25.06.2019 по справі № 914/1092/18 є недоречними та нерелевантними спірним правовідносинам, оскільки предмет спору у справі, що переглядається суттєво відрізняється;
- матеріалами справи не підтверджено, що облаштування спірних тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності здійснено ФОП Гриценко Н.Д. з дотриманням вимог закону. Також не надано суду будь-яких доказів на підтвердження передачі їй в користування земельної ділянки з кадастровим номером 182031010100:01:009:0053 та отримання нею паспорта прив`язки на тимчасові споруди № 77-78 відповідно до Порядку № 244;
- дані споруди встановлені відповідачем самовільно, без відповідного дозволу. Позовні вимоги не стосуються спонукання відповідача до виконання рішення виконкому міської ради, що відноситься до компетенції судів адміністративної юрисдикції;
- звільнення зайнятої земельної ділянки шляхом проведення демонтажу тимчасової споруди не є реалізацією передбачених законом повноважень суб`єкта владних повноважень з державного контролю за дотриманням законодавства у сфері благоустрою, а необхідністю захисту права комунальної власності на земельну ділянку, що вказує на приватноправовий характер спірних правовідносин (аналогічні позиції викладені Верховним Судом у справах №461/12052/15, № 639/6261/13-ц, № 523/11508/18, № 904/4713/18, № 520/9253/17);
- доказами у матеріалах справи підтверджується, що ФОП Гриценко Н.Д. використовує у своїй підприємницькій діяльності частину земельної ділянки комунальної власності з кадастровим номером 1820310100:01:009:0053 орієнтовною площею 13,15 м2 без будь-яких правових підстав;
- саме Андрушівська міська рада є уповноваженим державою органом на здійснення відповідних функцій у спірних правовідносинах щодо земельної ділянки комунальної власності. Доводи відповідача про відсутність повноважень у Виконавчого комітету Андрушівської міської ради приймати рішення щодо демонтажу тимчасових споруд безпідставними та такими, що перебувають поза межами повноважень господарського суду та не мають правового значення для вирішення цього спору.

Бердичівська окружна прокуратура подала до суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. Прокурор зазначає наступне:
- суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні клопотання відповідача про закриття провадження у даній справі, з підстави визначеної в п. 1 ч. 1 ст. 231 ГПК України;
- прокурором належним чином обґрунтовано підстави представництва у спірних правовідносинах, а судом першої інстанції належним чином перевірено наявність підстав для представництва інтересів держави під час судового розгляду;
- на даний час ФОП Гриценко Н.Д. використовує у своїй підприємницькій діяльності частину земельної ділянки комунальної власності з кадастровим номером 1820310100:01:009:0053 орієнтовною площею 13,15 м2 без будь-яких правових підстав. Вказані обставини підтверджуються наявними у матеріалах справи доказами.

ФОП Гриценко Н.Д. подала до суду клопотання про відновлення чи продовження процесуальних строків, долучення доказів. У поданому клопотанні відповідач вважає за необхідне долучити докази, стосовно врегулювання спору в досудовому порядку. З огляду на те, що ці докази були об`єктивно відсутні в суді першої інстанції, то відповідач просить суд долучити до матеріалів справи докази та поновити строк на їх долучення. Зокрема, просить долучити: 1) адвокатський запит від 05.03.2026 адвоката Довгалюка Р.О. до Андрушівської міської ради про надання інформації; 2) відповідь Андрушівської міської ради від 09.03.2026; 3) заяву ФОП Гриценко Н.Д. від 18.03.2026.

Розглянувши клопотання відповідача про поновлення строку на подання додаткових доказів та долучення вказаних доказів, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 119 ГПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.
Відтак ст. 119 ГПК України не передбачено конкретного переліку обставин, що відносяться до поважних і можуть бути підставою для поновлення пропущеного процесуального строку. Отже, у кожному випадку суд з урахуванням конкретних обставин пропуску строку оцінює доводи, що наведені на обґрунтування клопотання про його поновлення, та має зробити мотивований висновок щодо поважності чи неповажності причин пропуску строку, встановити чи є такий строк значним та чи поновлення такого строку не буде втручанням у принцип юридичної визначеності.
Питання про поважність причин пропуску процесуального строку в розумінні статті 86 ГПК України вирішується судом за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
З огляду на приписи процесуального закону встановлення поважності (неповажності) причин пропуску процесуального строку належить до дискреційних повноважень суду апеляційної інстанції.
Згідно з ст. 80 ГПК України учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.
Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.
Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї (ч. 8 ст. 80 ГПК України).
Стаття 269 ГПК України визначає межі перегляду справи в суді апеляційної інстанції. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього (ч. 3 даної статті).
Апеляційний господарський суд вказує, що відповідно до висновку щодо застосування статей 80, 269 ГПК України, викладеного Верховним Судом у постанові від 18.06.2020 у справі №909/965/16, єдиний винятковий випадок, коли можливим є прийняття судом (у тому числі апеляційної інстанції) доказів з порушенням встановленого процесуальним законом порядку, це наявність об`єктивних обставин, які унеможливлюють своєчасне вчинення такої процесуальної дії, тягар доведення яких покладений на учасника справи (у даному випадку - відповідача).
Отже, приймаючи докази, які не були подані до суду першої інстанції, апеляційний господарський суд повинен мотивувати, в чому полягає винятковість випадку неподання зазначених доказів до суду першої інстанції у встановлений строк, а також зазначити, які саме докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від особи, яка їх подає, були надані суду апеляційної інстанції.
Суд вказує, що приписи ч. 3 ст. 269 ГПК України передбачають наявність зовсім інших критеріїв, які є обов`язковою передумовою для вирішення питання про прийняття судом додаткових доказів, а саме "винятковість випадку" та "причини, що об`єктивно не залежать від особи". Натомість критерій "поважність причин" застосовується до процедури поновлення судом процесуального строку (ст. 119 ГПК України).

В даному випадку, як вбачається зі змісту клопотання, відповідач обґрунтовує неможливість подання до суду першої інстанції доказів тим, що ці докази були об`єктивно були відсутні в суді першої інстанції.

Колегія суддів вказує на те, що апеляційний господарський суд перевіряє законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду саме на момент його ухвалення судом першої інстанції на підставі обставин, які були з`ясовані на основі доказів, що були подані до місцевого господарського суду. В той же час, наданим відповідачем до суду апеляційної інстанції доказам не надавалася оцінка судом першої інстанції під час винесення оскаржуваного рішення.

Суд звертає увагу на те, що така обставина, як відсутність існування доказів на момент прийняття судового рішення суду першої інстанції, взагалі виключає можливість прийняття судом апеляційної інстанції додаткових доказів у порядку ст. 269 ГПК України незалежно від причин неподання таких доказів. Навпаки, саме допущення такої можливості судом апеляційної інстанції матиме наслідком порушення вищенаведених норм процесуального права, а також принципу правової визначеності, ключовим елементом якого є однозначність та передбачуваність правозастосування, а отже системність та послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції дійшов висновку відмовити відповідачу в задоволенні клопотання про поновлення строку на подання додаткових доказів.

У судових засіданнях відповідач та її представник підтримали доводи апеляційної скарги, просять задоволити її вимоги та скасувати оскаржуване рішення, ухвалити нове рішення про закриття провадження у справі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 231 ГПК України, а у разі відмови у задоволенні клопотання про закриття - просять відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.
Прокурор та представники позивача проти доводів апеляційної скарги заперечили, вважаючи їх необґрунтованими. Зокрема, вказали на відсутність підстав для закриття провадження у справі, у зв`язку з чим просили скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Третя особа явку повноважного представника в судові засідання не забезпечила, про дату, час та місце судового розгляду повідомлялася належним чином, причини неявки суд не повідомила.

Враховуючи, що судом вчинено всі необхідні дії для належного повідомлення учасників справи про дату та час судового розгляду, колегія суддів вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу у цьому судовому засіданні за наявними в ній матеріалами.

Відповідно до ч. 1 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній та додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів апеляційного господарського суду, беручи до уваги межі перегляду справи в суді апеляційної інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при ухваленні оскаржуваного рішення, заслухавши в судовому засіданні присутніх учасників справи та їх представників, зазначає наступне.

Як встановлено апеляційним судом, на території Андрушівської міської територіальної громади за адресою: вул. Корольова, м. Андрушівка, Бердичівський район, Житомирська область знаходиться земельна ділянка для будівництва та обслуговування об`єктів торгівлі (категорія - землі житлової та громадської забудови), кадастровий номер 182031010100:01:009:0053, площею 0,2866 га. Вказана земельна ділянка розташована в районі автостанції м. Андрушівка. Право комунальній власності Андрушівської міської територіальної громади в особі Андрушівської міської ради на земельну ділянку зареєстровано 03.09.2013 (т. 1, а. с. 25-26).

Рішенням Виконавчого комітету Андрушівської міської ради № 115 від 16.04.2021 надано дозвіл Спілці приватних підприємців Андрушівщини замовити роботи із проведення інженерно геодезичних вишукувань земельної ділянки, яка розташована біля автостанції у м.Андрушівка (т. 1, а. с. 34).

Рішенням Виконавчого комітету Андрушівської міської ради № 204 від 18.08.2021 прийнято безоплатно на баланс Андрушівської міської ради технічний звіт інженерно-геодезичних вишукувань земельної ділянки, яка розташована у м. Андрушівка (т. 1, а.с. 35-38).

З метою проведення благоустрою земельної ділянки з кадастровим номером 182031010100:01:009:0053, Виконавчим комітетом Андрушівської міської ради прийнято рішення № 248 від 22.10.2021, яким затверджено схеми розміщення тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності в районі автостанції м. Андрушівка, Житомирської обл., техніко-економічні показники тимчасових споруд, кольорове рішення фасадів тимчасових споруд з використанням сучасних високоякісних матеріалів (т. 1, а. с. 39-42).

Рішенням Андрушівської міської ради № 35 від 29.11.2022 припинено право постійного користування КП Андрушівської міської ради АНДРУШІВКАБЛАГОУСТРІЙ на вищевказану земельну ділянку комунальної власності у зв`язку з його припиненням та одночасно передано її в постійне користування правонаступнику - КП Андрушівської міської ради "КОМСЕРВІС" (т.1, а. с. 33).

За інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (інформаційна довідка №392670000 від 28.08.2024), а також інформацією з Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку, право постійного користування на земельну ділянку з кадастровим номером 182031010100:01:009:0053, площею 0,2866 га зареєстровано за КП Андрушівської міської ради "КОМСЕРВІС" 05.12.2022 і станом на даний час (т. 1, а. с. 25-28).

Рішенням Андрушівської міської ради № 1 від 29.11.2022, затверджено Програму соціального та економічного розвитку Андрушівської міської ради на 2023 рік, якою передбачено заходи щодо проведення благоустрою земельної ділянки біля автостанції в м.Андрушівка (т. 1, а. с. 58-62).

Відповідно до акта перевірки виконання вимог рішення виконавчого комітету Андрушівської міської ради № 304 від 14.12.2021 "Про демонтаж самовільно встановлених тимчасових споруд та створення комісії для складання акта зовнішнього огляду (акта демонтажу) тимчасових споруд", в районі автостанції м. Андрушівка, Бердичівського району, Житомирської області" (зі змінами) від 13.12.2022 вбачається, що на момент перевірки експлуатуються та добровільно не демонтовані 42 самовільно встановленні тимчасові споруди для провадження підприємницької діяльності по вул. Корольова в м. Андрушівка, серед яких у тому числі й тимчасові споруди №77 та №78, які встановлені ФОП Гриценко Н.Д., документи на розміщення тимчасових споруд остання не надавала (т. 1, а. с. 48-55).

Рішенням Виконавчого комітету Андрушівської міської ради № 272 від 23.12.2022 взято до уваги вищевказаний акт перевірки та зобов`язано власників тимчасово встановлених споруд до 27.01.2023 добровільно провести їх демонтаж та вивезення з даної території; створено комісію для складання акта зовнішнього огляду тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності та затверджено її склад; визнано таким, що втратило чинність рішення виконавчого комітету Андрушівської міської ради від 14.12.2021 № 304 (т. 1, а. с. 43-44).

Рішенням Виконавчого комітету Андрушівської міської ради № 100 від 17.04.2023 внесено зміни до рішення Виконавчого комітету Андрушівської міської ради № 272 від 23.12.2022, якими, зокрема, встановлено власникам тимчасово встановлених споруд добровільно провести їх демонтаж та вивезення з даної території до 17.05.2023 (т. 1, а. с. 56).

Комісія КП Андрушівської міської ради "КОМСЕРВІС" попередила власника тимчасових споруд № 77-78 ОСОБА_1 про необхідність на виконання рішення виконавчого комітету Андрушівської міської ради № 100 від 17.04.2023 у строк до 17.05.2023 демонтувати тимчасову споруду та перемістити її на земельну ділянку Андрушівської міської ради з кадастровим номером 1820310100:01:009:0092 по вул. Корольова, 10 (біля Будівельного Двору). У разі нездійснення добровільного демонтажу, демонтаж буде проводитись комунальним підприємством у визначені ним дні (попередження про добровільний демонтаж тимчасової споруди № 172 від 17.04.2023). Однак ОСОБА_1 від отримання даного попередження відмовилась 17.04.2023 (т. 1, а. с. 63).

КП Андрушівської міської ради "КОМСЕРВІС" направило попередження № 172 від 17.04.2023 поштовим зв`язком за місцем реєстрації ОСОБА_1 , про що свідчать наявні в матеріалах справи копії опису вкладення від 17.04.2023, поштової накладної від 17.04.2023 та поштового конверта (т.1, а. с. 65-66). Однак, як стверджує прокурор, лист повернувся у зв`язку з відмовою адресата від його отримання.

04.05.2023 комісія КП АМР "КОМСЕРВІС" попередила власника тимчасової споруди №77-78 Гриценко Н.Д. про необхідність до 17.05.2023 демонтувати тимчасові споруди на виконання рішення виконкому №100 від 17.04.2023, однак відповідачка від підпису та отримання попередження відмовилась (т. 1, а. с. 64).

Відповідно до акта зовнішнього огляду (акта демонтажу) тимчасової споруди для провадження підприємницької діяльності від 05.06.2023, ФОП Гриценко Н.Д. не виконала вимоги рішення виконавчого комітету Андрушівської міської ради № 272 від 23.12.2022, а саме добровільно не демонтувала самовільно встановлені тимчасові споруди № 77-78 загальною площею - 13,5 кв.м. до 17.05.2023 із земельної ділянки, розміщеної на розі вулиць Зазулінського-Корольова (за автостанцією) в м. Андрушівка, яка встановлена самовільно без паспорту прив`язки (т. 1, а.с. 67-68). Це підтверджується також і актом зовнішнього огляду тимчасових споруд від 02.09.2024 (т. 1, а. с. 76-77).

За інформацією, повідомленою Андрушівською міською радою у листах від 25.07.2024 №05-11/1748, від 20.08.2024 № 05-4/1950, ФОП Гриценко Н.Д. за відсутності правовстановлюючих документів використовує частину земельної ділянки з кадастровим номером 182031010100:01:009:0053 шляхом встановлення тимчасових споруд № 77-78; паспорт прив`язки на встановлення тимчасової споруди на вказаній земельній ділянці ФОП Гриценко Н.Д. не видавався, з відповідною заявою про видачу паспорту прив`язки остання до міської ради не зверталась. Будь-які рішення про надання ФОП Гриценко Н.Д. у власність або користування земельної ділянки Андрушівською міською радою не приймались (т. 1, а. с. 29-32).

Щодо підстав для представництва інтересів держави прокурором.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про прокуратуру" прокуратура України становить єдину систему, яка в порядку, передбаченому цим Законом, здійснює встановлені Конституцією України функції з метою захисту, зокрема, загальних інтересів суспільства та держави.
В силу п. 2 ч. 1 ст. 2 Закону України "Про прокуратуру" на прокуратуру покладається функція з представництва інтересів держави в суді у випадках, визначених цим Законом.
Згідно з ч. 3 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.
За приписами ч. 4 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді.
Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва.
Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена суб`єктом владних повноважень.
За приписами ст. 53 ГПК України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених ст. 174 цього Кодексу.
Аналіз положень ст. 53 Кодексу у взаємозв`язку зі змістом ч. 3 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" дає підстави вважати, що прокурор може представляти інтереси держави в суді у випадках, зокрема, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесено відповідні повноваження.
Таким чином, прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу. Бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.
Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.
Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо.
Отже, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим. Зазначену правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18.
Частинами 5, 8 ст. 60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" унормовано, що органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності. Право комунальної власності територіальної громади захищається законом на рівних умовах з правами власності інших суб`єктів. Об`єкти права комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб`єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом.
До повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин належить, зокрема, розпорядження землями комунальної власності, територіальних громад; надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу (ч. 1 ст. 12 ЗК України).
Згідно з ч. 1 ст. 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", до виключної компетенції сільських, селищних, міських рад належать, зокрема, встановлення відповідно до законодавства правил з питань благоустрою території населеного пункту, забезпечення в ньому чистоти і порядку, торгівлі на ринках, додержання тиші в громадських місцях, за порушення яких передбачено адміністративну відповідальність; надання відповідно до законодавства згоди на розміщення на території села, селища, міста нових об`єктів тощо.
Також положеннями ч. 1 ст. 10 Закону України "Про благоустрій населених пунктів" передбачено, що до повноважень сільських, селищних і міських рад у сфері благоустрою населених пунктів належать, зокрема, затвердження місцевих програм та заходів з благоустрою населених пунктів; затвердження правил благоустрою територій населених пунктів.

Як встановлено апеляційним судом, Бердичівська окружна прокуратура направляла на адресу Андрушівської міської ради повідомлення від 23.08.2024 № 50-90-4357вих-24 про виявлені порушення з наданням можливості відреагувати на них, а у разі невжиття відповідних заходів прокуратурою буде ініційовано позов до суду в інтересах держави в особі даного органу місцевого самоврядування (т. 1, а. с. 69-73).

Водночас листом від 02.09.2024 за №05-04/2036 Андрушівська міська рада повідомила, що заходи на звільнення земельної ділянки від споруди, яка самовільно встановлена відповідачем, не будуть вживатись у зв`язку з тим, що через недовиконання бюджету на 2024 рік виділення додаткових коштів на судовий збір не вбачається за можливе (т. 1, а. с. 74).

Також Бердичівська окружна прокуратура на виконання вимог ч. 4 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" направляла на адресу Андрушівської міської ради повідомлення від 13.09.2024 № 50-90-4749вих-24 про представництво прокурором інтересів держави у вказаних правовідносинах в її особі (т. 1, а. с. 79-84).

Колегія суддів враховує, що Андрушівська міська рада є органом місцевого самоврядування, до компетенції якого, відповідно до ст. 60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" та ст. 12 Земельного кодексу України, віднесені повноваження щодо розпорядження землями комунальної власності відповідної територіальної громади.

Таким чином, саме позивач є належним органом, уповноваженим державою здійснювати захист інтересів у сфері земельних відносин на даній території, зокрема шляхом звернення до суду із даним позовом.

Апеляційний господарський суд зазначає, що прокурором було дотримано порядок, встановлений ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" щодо звернення до міської ради - органу, уповноваженого на захист майнових інтересів держави у спірних правовідносинах, із повідомленням про виявлені порушення. Прокурором було надано міській раді розумний строк для вжиття заходів реагування, що підтверджує належність та обґрунтованість здійснення представництва інтересів держави в суді у даній справі.

Наявність порушення інтересів держави та підстав для їх представництва, прокурор, з посиланням на положення ст. ст. 13, 14, 131-1 Конституції України, ст. 23 ЗУ "Про прокуратуру", ст. 53 ГПК України, ст. 16 ЗУ "Про місцеве самоврядування в Україні", ст. ст. 12, 189 ЗК України, обґрунтовує тим, що Андрушівська міська рада, як уповноважений орган держави не здійснює заходи щодо захисту її інтересів у встановленому порядку, порушення інтересів держави в тому, що відповідач за відсутності правовстановлюючих документів використовує частину земельної ділянки з кадастровим номером 182031010100:01:009:0053 шляхом встановлення тимчасової споруди. Відповідачу не видавався паспорт прив`язки на встановлення тимчасової споруди на вказаній земельній ділянці, та з відповідною заявою останній до міської ради не звертався. Рішення органів місцевого самоврядування про передачу у власність або надання у користування (оренду) у ФОП Гриценко Н.Д. відсутні, що є порушенням ст. ст. 116, 123, 124, 212 Земельного кодексу України та ст. 1 Закону України "Про державний контроль за використанням та охороною земель".

Отже, підставою для реалізації прокурором представницьких функцій стала усвідомлена пасивна поведінка уповноваженого органу щодо захисту порушених інтересів держави. З огляду на це, судом встановлено, а прокурором належним чином доведено наявність законних підстав для здійснення представництва інтересів держави у даній справі в порядку ст. 23 Закону України "Про прокуратуру", а доводи відповідача, викладені в апеляційній скарзі вказаних висновків суду не спростовують.

Щодо суті позовних вимог, колегія суддів зазначає наступне.

Право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності (ч.ч.1-3 ст.78 ЗК України).
Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 83 ЗК України, землі, які належать на праві власності територіальним громадам, є комунальною власністю. У комунальний власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності; земельні ділянки, на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна комунальної власності незалежно від місця їх розташування, землі та земельні ділянки за межами населених пунктів, що передані або перейшли у комунальну власність із земель державної власності відповідно до закону.
За приписами ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Згідно з ч. 2 ст. 90 ЗК України, порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом.
Частиною 2 ст. 152 ЗК України передбачено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.
Статтею 391 ЦК України унормовано, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Фізичне зайняття особою, за якою не зареєстроване право власності на нерухоме майно, не позбавляє власника фактичного володіння, але створює перешкоди у здійсненні ним права користування своїм майном. Інакше кажучи, зайняття земельної ділянки, зокрема фактичним користувачем, треба розглядати як таке, що не є пов`язаним із позбавленням власника його володіння цією ділянкою. У таких випадках її власник має право вимагати усунення цих перешкод, зокрема заявити негаторний позов про демонтаж спорудженого на земельній ділянці об`єкта нерухомого майна (постанова Великої Палати Верховного Суду від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16).
Відповідно до ч. ч. 2, 4 ст. 28 Закону України "Про регулювання містобудівельної діяльності", тимчасова споруда торговельного, побутового, соціально-культурного чи іншого призначення для здійснення підприємницької діяльності - одноповерхова споруда, що виготовляється з полегшених конструкцій з урахуванням основних вимог до споруд, визначених технічним регламентом будівельних виробів, будівель і споруд, і встановлюється тимчасово, без улаштування фундаменту. Тимчасова споруда для здійснення підприємницької діяльності може мати закрите приміщення для тимчасового перебування людей (павільйон площею не більше 30 квадратних метрів по зовнішньому контуру) або не мати такого приміщення. Розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності здійснюється в порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері містобудування.
Центральним органом виконавчої влади з питань будівництва, містобудування та архітектури є Міністерство регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України відповідно до Положення про Міністерство регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України, затвердженого Указом Президента України від 31.05.2011 № 633/211.
На виконання ч. 4 ст. 28 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 21.10.2011 № 244 затверджено Порядок розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності (далі Порядок № 244).
Згідно з п. 1.3 Порядку № 244, тимчасова споруда торговельного, побутового, соціально-культурного чи іншого призначення для здійснення підприємницької діяльності (далі - ТС) - одноповерхова споруда, що виготовляється з полегшених конструкцій з урахуванням основних вимог до споруд, визначених технічним регламентом будівельних виробів, будівель і споруд, і встановлюється тимчасово, без улаштування фундаменту.
Відповідно до п. п. 2.1, 2.20, 2.21 Порядку № 244, підставою для розміщення ТС є паспорт прив`язки ТС. Встановлення ТС здійснюється відповідно до паспорта прив`язки ТС. Відхилення від паспорта прив`язки ТС не допускається. Паспорт прив`язки ТС - комплект документів, у яких визначено місце встановлення ТС та благоустрій прилеглої території на топографо-геодезичній основі М 1 : 500, інженерне забезпечення, зовнішній архітектурний вигляд ТС та напрям підприємницької діяльності (п.1.4 цього Порядку), типова форма якого поряд з іншими документами затверджена додатком 1 до Порядку, який містить, зокрема, форму схеми розміщення ТС із вказівкою площі земельної ділянки згідно з документами на землекористування.
Замовник, який має намір встановити ТС, звертається до відповідного виконавчого органу сільської, селищної, міської ради, районної державної адміністрації із відповідною заявою у довільній формі про можливість розміщення ТС (п. 2.2 Порядку № 244). Перелік документів, які додаються до заяви, наведено у п.2.3 цього Порядку, і є вичерпним.
За змістом п. п. 2.4, 2.5 Порядку № 244, відповідність намірів щодо місця розташування ТС комплексній схемі розміщення ТС (у разі її наявності), будівельним нормам визначає відповідний орган з питань містобудування та архітектури, який утворено у складі виконавчого органу відповідної сільської, селищної, міської ради, районної державної адміністрації, протягом десяти робочих днів з дня подання зазначеної заяви. У разі відсутності у складі відповідного виконавчого органу сільської, селищної, міської ради органу з питань містобудування та архітектури відповідність намірів щодо місця розташування ТС на території сільської, селищної, міської ради визначає орган з питань містобудування та архітектури відповідної районної державної адміністрації за територіальною належністю. У такому випадку строк розгляду заяви становить п`ятнадцять робочих днів.
Для оформлення паспорта прив`язки замовник звертається до органу з питань містобудування та архітектури із додатковою заявою щодо оформлення паспорта прив`язки ТС, до якої додає документи, зазначені у п. 2.6 Порядку № 244, які замовником отримуються самостійно. Паспорт прив`язки ТС оформлюється органом з питань містобудування та архітектури протягом десяти робочих днів з дня подання зазначеної заяви (п. 2.7 Порядку №244).
Відповідно до п.п. 2.23, 2.24, 2.25 Порядку, після розміщення ТС замовник подає до виконавчого органу сільської, селищної, міської ради або відповідної районної державної адміністрації письмову заяву за формою, наведеною у додатку 2 до цього Порядку, у якій зазначає, що він виконав вимоги паспорта прив`язки. Паспорт прив`язки виготовляється у двох примірниках. Один примірник зберігається у замовника ТС, другий - у відповідному органі з питань містобудування та архітектури. Відомості паспорта прив`язки вносяться органом з питань містобудування та архітектури виконавчого органу відповідної ради або відповідної районної державної адміністрації в інформаційну базу містобудівного кадастру (для стаціонарних ТС).
Пунктами 2.30, 2.31 Порядку № 244 визначено, що у разі закінчення строку дії, анулювання паспорта прив`язки, самовільного встановлення ТС така ТС підлягає демонтажу. Розміщення ТС самовільно забороняється.

Як встановлено апеляційним судом та підтверджується матеріалами справи, облаштування спірних тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності здійснено відповідачем з дотриманням зазначених вище правових норм. 

Водночас ФОП Гриценко Н.Д. не надано суду доказів на підтвердження передачі їй у користування земельної ділянки з кадастровим номером 182031010100:01:009:0053 та отримання нею паспорта прив`язки на тимчасові споруди № 77-78 відповідно до Порядку №244; такі докази в матеріалах справи відсутні. 

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що тимчасові споруди № 77-78 встановлені відповідачем самовільно, без відповідного дозволу.

При цьому вказаних обставин не підтверджують доводи ФОП Гриценко Н.Д. про те, що 13.01.2006 на підставі договору № 21 купівлі-продажу основних засобів, укладеного між АРСС Кооперативний ринок та Гриценко Н.Д., остання придбала дерев`яний торговий ряд (дерев`яний прилавок). Суд зауважує, що у договорі не зазначено за якою адресою знаходиться дерев`яний торговий ряд (дерев`яний прилавок), тобто немає поштової адреси та прив`язки до земельної ділянки. 
Державна реєстрація права власності на кіоск не здійснювалась.

Колегія суддів звертає увагу, що наявність договору № 21 купівлі-продажу основних засобів від 13.01.2006 та акту приймання-передачі основних засобів від продавця до покупця від 13.01.2006 не створює у ФОП Гриценко Н.Д. правомірних підстав для розміщення тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності (кіосків) в районі автостанції м. Андрушівка на земельній ділянці з кадастровим номером 182031010100:01:009:0053 комунальної форми власності, а отже, наявність такого договору та акту не звільняє її від обов`язку дотримання вимог законодавства.

Апеляційний господарський суд зазначає, що рішенням Виконавчого комітету Андрушівської міської ради № 272 від 23.12.2022 зі змінами внесеними рішенням № 100 від 17.04.2023, вирішено у зв`язку із необхідністю проведення планових ремонтних робіт на земельних ділянках, що перебувають у постійному користуванні КП АМР "КОМСЕРВІС" на розі вулиць Зазулінського-Корольова (за автостанцією): власникам тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності, які самовільно без паспорта прив`язки тимчасової споруди розмістили їх на об`єктах благоустрою м. Андрушівка на розі вулиць Зазулінського-Корольова (за автостанцією) до 17.05.2023 добровільно провести їх демонтаж та вивезення із даної території.

Вищевказані рішення Виконавчого комітету Андрушівської міської ради № 272 від 23.12.2022 та № 100 від 17.04.2023 прийняті відповідним виконавчим органом у межах наданих йому повноважень та є чинними на даний момент.

Окрім того, 05.06.2023 та 02.09.2024 складено акти зовнішнього огляду (акта демонтажу) тимчасової споруди для провадження підприємницької діяльності, якими зафіксовано, що Гриценко Н.Д не виконала вимоги рішення Виконавчого комітету Андрушівської міської ради від 23.12.2022 № 272 зі змінами внесеними рішенням Виконавчого комітету Андрушівської міської ради № 100 від 17.04.2023 та добровільно не демонтувала самовільно встановлену (без паспорта прив`язки) тимчасову споруду № 77-78 загальною площею 13,15 м2, що є грубим порушенням вимог п. 2.1. п. 2.30 Порядку розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності, затвердженого Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України № 244.

Доводи відповідача стосовно того, що акт зовнішнього огляду (акта демонтажу) тимчасової споруди для провадження підприємницької діяльності від 02.09.2024 не є належним доказом, судом апеляційної інстанції не приймаються до уваги, оскільки, як вказує прокурор склад комісії для складання актів зовнішнього огляду тимчасових споруд , який був затверджений рішенням Виконавчого комітету Андрусівської міської ради № 272 від 23.12.2022 не є постійним. Склад комісії, який повторно проводив обстеження спірних тимчасових споруд 02.09.2024 був затверджений розпорядженням голови Андрушівської міської ради на виконання листа Бердичівської окружної прокуратури від 23.08.2024 щодо повторного їх обстеження.

При цьому рішення Виконавчого комітету Бердичівської міської ради від 23.12.2022 №272 є чинним і підлягає обов`язковому виконанню. Також ФОП Гриценко Н.Д. не ставить під сумнів акт зовнішнього огляду (акта демонтажу) тимчасової споруди для провадження підприємницької діяльності від 05.06.2023 підписаний складом комісії, який затверджений рішення виконавчого комітету Бердичівської міської ради від 23.12.2022 № 272 та яким встановлено, що Гриценко Н.Д. не виконала вимоги рішення від 23.12.2022 № 272 "Про демонтаж самовільно встановлених тимчасових споруд" зі змінами внесеними рішенням Виконавчого комітету Андрушівської міської ради № 100 від 17.04.2023 та не демонтувала самовільно встановлену (без паспорта прив`язки) тимчасову споруду № 77-78 загальною площею 13,15 кв.м.

Колегія суддів вважає, що наявні у матеріалах справи письмові докази в повній мірі підтверджують факт використання ФОП Гриценко Н.Д. у власній підприємницькій діяльності частини земельної ділянки комунальної власності (кадастровий номер 1820310100:01:009:0053, орієнтовна площа 13,15 кв. м) без належних правових підстав, а також те, що тимчасові споруди розміщені безпосередньо на вказаній земельній ділянці, а доводи відповідача вказаних висновків суду не спростовують.

Водночас суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції щодо безпідставності тверджень прокурора та позивача про те, що розміщення тимчасової споруди за відсутності правовстановлюючих документів на земельну ділянку є свідченням її самовільного зайняття.
Так, самовільне зайняття земельної ділянки - будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними (ст. 1 Закону України "Про державний контроль за використанням та охороною земель").
Вирішуючи питання про наявність ознак самовільного зайняття земельної ділянки, необхідно враховувати, що сам лише факт користування земельною ділянкою за відсутності документів, які посвідчують права на неї, не є достатньою підставою для кваліфікації такого використання земельної ділянки, як самовільного її зайняття. У вирішенні таких спорів необхідно встановити наявність у особи в силу закону права на отримання земельної ділянки у власність чи у користування.
Отже, самовільне зайняття земельної ділянки є відмінним від користування земельною ділянкою за відсутності належним чином оформлених документів на неї. Подібна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 04.02.2019 у справі № 910/22093/17, від 04.04.2019 у справі № 910/2655/18, від 24.06.2019 у справі № 910/4055/18, від 14.05.2020 у справі № 908/394/19, від 28.02.2024 у справі № 916/799/23.

Водночас Закон України "Про регулювання містобудівної діяльності" та Порядок №244 не містять юридичних приписів щодо обов`язкового попереднього або наступного набуття суб`єктами господарювання будь-яких прав на земельні ділянки, на які вони мають бажання встановити ТС для здійснення підприємницької діяльності. З огляду на п. п. 2.3, 2.6, 2.11 Порядку № 244 надання документів про відведення земельних ділянок під розміщення ТС, не передбачено.

З огляду на викладене, до спірних правовідносин не підлягає застосування ст. 212 ЗК України, приписами якої зокрема унормовано, що приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки.

При цьому належним способом захисту у даному випадку прав власника щодо користування та розпорядження земельною ділянкою, на якій розміщена тимчасова споруда без паспорта прив`язки, є вимога про звільнення такої земельної ділянки шляхом проведення демонтажу відповідної тимчасової споруди. Невжиття відповідачем заходів, спрямованих на звільнення частини земельної ділянки комунальної власності та демонтаж розміщених на ній тимчасових споруд суперечить засадам містобудівної діяльності в Україні та земельному законодавству, що порушує право Андрушівської міської ради на користування та розпорядження відповідною земельною ділянкою в інтересах територіальної громади.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позову шляхом зобов`язання відповідача звільнити частину земельної ділянки, яка перебуває в комунальній власності Андрушівської міської територіальної громади в особі Андрушівської міської ради, площею 13,5 м2 з кадастровим номером 182031010100:01:009:0053 шляхом проведення демонтажу тимчасових споруд № 77-78 за власний рахунок, обґрунтовано виключивши з вимоги - "самовільно". 

Щодо доводів відповідача про те, що дана справа підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства та наявності підстав для закриття провадження у даній справі, то суд зазначає наступне.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ. 
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 4 ГПК України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням. 
Статтею 20 ГПК України встановлені особливості предметної та суб`єктної юрисдикції господарських судів, якими уточнено коло спорів, що розглядаються господарськими судами, та встановлено, що господарські суди розглядають справи у спорах, які виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності, та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем; справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (в тому числі землю), крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем. 

Предметом спору у даній справі є вимога про зобов`язання відповідача звільнити самовільно зайняту частину земельної ділянки, яка перебуває в комунальній власності Андрушівської міської територіальної громади в особі Андрушівської міської ради, площею 13,5 м2 з кадастровим номером 182031010100:01:009:0053 шляхом проведення демонтажу тимчасових споруд № 77-78 за власний рахунок.

Апеляційний господарський суд звертає увагу на те, що позовні вимоги у даній справі не стосуються спонукання відповідача до виконання рішення Виконавчого комітету Андрушівської міської ради, що відноситься до компетенції судів адміністративної юрисдикції. У свою чергу, звільнення зайнятої земельної ділянки шляхом проведення демонтажу тимчасової споруди не є реалізацією передбачених законом повноважень суб`єкта владних повноважень з державного контролю за дотриманням законодавства у сфері благоустрою, а необхідністю захисту права комунальної власності на земельну ділянку, що вказує на приватноправовий характер спірних правовідносин. 

Отже, враховуючи предмет та підстави даного спору, який виник саме у приватно - правових відносинах, а також те, що відповідачем у справі є фізична особа - підприємець, колегія суддів дійшла висновку, що даний спір відповідно до ст. 20 ГПК України підлягає розгляду в порядку господарського судочинства. 

При цьому посилання відповідача на правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 25.06.2019 по справі № 914/1092/18 суд не приймає до уваги, оскільки правовідносини у зазначеній справі не є подібними правовідносинам у справі № 906/957/24, що переглядається.

Щодо клопотання представника відповідача про застосування позовної давності до спірних правовідносин, то суд зазначає, що у даній справі прокурор звернувся до суду із позовом по суті вимоги якого є усунення порушення, яке триває та мало місце на момент звернення до суду та, відповідно, на негаторний позов не поширюється вимога про застосування позовної давності, у зв`язку з чим клопотання представника відповідача не підлягає задоволенню.

Встановивши вказані обставини, колегія суддів зазначає, що доводи відповідача, викладені ним в апеляційній скарзі є такими, що не можуть бути підставою для скасування ухваленого у справі рішення суду, оскільки вони не спростовують висновків суду першої інстанції.

Апеляційний господарський суд звертає увагу на те, що у рішенні Європейського суду з прав людини (справа Трофимчук проти України № 4241/03 від 28.10.2010) зазначено, що хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Статтею 276 ГПК України унормовано, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, Північно-західний апеляційний господарський суд дійшов висновку, що рішення Господарського суду Житомирської області від 22.12.2025 у справі № 906/957/24 ґрунтується на повній та всебічній оцінці обставин справи, відповідає нормам матеріального та процесуального права, а тому його необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу ФОП Гриценко Н.Д - без задоволення.

Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 273, 275, 276, 281-284 ГПК України, суд

УХВАЛИВ:
1. Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Гриценко Ніни Дмитрівни залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Житомирської області від 22.12.2025 у справі № 906/957/24 - без змін.

2. Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання повного судового рішення до Верховного Суду, відповідно до ст. ст. 287-291 ГПК України.

3. Справу повернути до Господарського суду Житомирської області.

Повний текст постанови складений 24 квітня 2026

Головуючий суддя Олексюк Г.Є. 

Суддя   Гудак А.В. 

Суддя   Петухов М.Г.