ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

08 квітня 2026 року
м. Київ

справа № 274/5542/24
провадження № 61-15551 св 25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач),
суддів: Гулейкова І. Ю., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А., Черняк Ю. В.,

учасники справи:
заявник - ОСОБА_1 ,
представник заявника - адвокат Гуменюк Олександр Володимирович,
заінтересовані особи: Міністерство оборони України, ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Гуменюка Олександра Володимировича, на рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 07 липня 2025 року у складі судді Корбут В. В. та постанову Житомирського апеляційного суду від 10 листопада 2025 року у складі колегії суддів: Коломієць О. С., Талько О. Б., Григорусь Н. Й.,

ВСТАНОВИВ:
Описова частина 
Короткий зміст заяви

У липні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою, в якій, з урахуванням уточнених вимог, просила суд встановити факт її проживання однією сім`єю 
з ОСОБА_3 та факт її перебування на його утриманні.
Заява обґрунтована тим, що вона та ОСОБА_2 є сестрами ОСОБА_3 , 
який 26 лютого 2022 року у зв`язку з повномасштабним вторгненням російської федерації на територію України був призваний на військову службу та загинув 
ІНФОРМАЦІЯ_1 при виконанні обов`язків військової служби. 
Вона та ОСОБА_2 подали до Міністерства оборони України заяву щодо виплати їм одноразової грошової допомоги у зв`язку зі смертю брата. 
Відповідно до витягу з протоколу від 17 травня 2024 року засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням 
і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум, їхню заяву було повернуто на доопрацювання з огляду на ненадання заявниками документів, у тому числі, рішення суду про встановлення факту, що має юридичне значення, який 
би відносив заявниць до членів сім`ї загиблого військовослужбовця, визначених статтею 16-1 Закону України «Про соціальний і правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей».
Зазначала, що з 2013 року по 29 травня 2023 року вона проживала разом 
із ОСОБА_3 однією сім`єю, вони вели спільний побут та господарство, 
у зареєстрованих шлюбах у вказаний період не перебували. ОСОБА_3 утримував її, а також утримував її неповнолітніх дітей, так як вона мала нестабільний та низький заробіток. 
Встановлення факту проживання з братом однією сім`єю та перебування 
на його утриманні необхідне для отримання одноразової грошової допомоги, 
яка призначається членам сім`ї загиблого військовослужбовця. В інший спосіб, тобто позасудовий, вона не може захистити свої права.

Короткий зміст судових рішень 

Рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 07 липня 2025 року відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення. 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що право на призначення 
та отримання одноразової грошової допомоги мають, зокрема, не будь-які сестри загиблого військовослужбовця, які перебували на його утриманні, а лише: 1) сестри, які не досягли 18 років або старші цього віку, якщо вони стали особами 
з інвалідністю до досягнення 18 років; 2) сестри, незалежно від віку і працездатності, якщо вони зайняті доглядом за дітьми, братами, сестрами чи онуками померлого годувальника, які не досягли 8-річного віку, і не працюють.
ОСОБА_1 народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 , тобто вона досягла 18-річного віку. Вона не є особою з інвалідністю, не зайнята доглядом за дітьми, братами 
та сестрами чи онуками загиблого ОСОБА_3 , які не досягли 8-річного віку, 
і при цьому не працює. Тому ОСОБА_1 не має права на отримання одноразової грошової допомоги, передбаченої статтею 16 Закону України «Про соціальний 
і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
У зв`язку із цим, установлення факту проживання однією сім`єю ОСОБА_1 
із ОСОБА_3 та перебування на його утриманні не породжуватиме для неї юридичних наслідків, від їх встановлення не залежить виникнення у неї права 
на отримання одноразової грошової допомоги, передбаченої статтею 16 
Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів 
їх сімей».
ОСОБА_1 не довела, що вона набула статусу члена сім`ї загиблого (померлого) Захисника України відповідно до Порядку надання статусу члена сім`ї загиблого (померлого) Захисника чи Захисниці України, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 23 вересня 2015 року № 740 (далі - Порядок), тобто що вона 
є членом сім`ї осіб, зазначених у пунктах 1-6 частини першої статті 10-1 
Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» 
і їй на підставі частини сьомої вказаного Закону за рахунок коштів державного бюджету призначається і виплачується одноразова грошова допомога у зв`язку 
із загибеллю (смертю) члена сім`ї.
Крім того, суд не врахував наданий представником ОСОБА_1 висновок науково-правової експертизи стосовно права сестри, яка досягла повноліття, 
на призначення та отримання одноразової грошової допомоги за загиблого (померлого) військовослужбовця, складений 19 грудня 2024 року кандидатом юридичних наук ОСОБА_9, оскільки цей висновок не є висновком експерта 
у галузі права (стаття 114 ЦПК України), так як не стосується питання застосування аналогії закону чи аналогії права та/або щодо змісту норм іноземного права згідно з їх офіційним або загальноприйнятим тлумаченням, практикою застосування 
і доктриною у відповідній іноземній державі.
Районний суд застосував норми ЦПК України, законів України: «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», 
«Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», «Про соціальний 
і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (в редакції, чинній на день загибелі ОСОБА_3 , тобто станом на 29 травня 2023 року).
Районний суд застосував відповідну судову практику Верховного Суду.

Постановою Житомирського апеляційного суду від 10 листопада 2025 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Гуменюка О. В., залишено без задоволення.
Рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 07 липня 2025 року залишено без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що районний суд зробив вірні висновки про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_1 , так як остання не довела, що вона належить до переліку категорії осіб, які б у разі встановлення судом факту спільного проживання однією сім`єю із загиблим братом та перебування на його утриманні, надавали їй право на отримання одноразової грошової допомоги, передбаченої Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, а саме на час загибелі ОСОБА_4 ).
Встановлення юридичного факту її проживання однією сім`єю з рідним братом - ОСОБА_3 , та перебування на його утриманні протягом періоду, про який просила заявник, не породить для неї юридичних наслідків, не призведе до набуття права на отримання одноразової грошової допомоги.
При цьому апеляційний суд відхилив доводи заявника щодо наявності права 
на отримання грошової допомоги у зв`язку із загибеллю (смертю) члена сім`ї 
на підставі частини сьомої статі 15 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», оскільки вказаний Закон не застосовується 
до спірних правовідносин. Питання отримання одноразової грошової допомоги 
у зв`язку із загибеллю військовослужбовця регламентовано статтею 16-1 
Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
Апеляційний суд застосував ті самі норми матеріального й процесуального права, що й суд першої інстанції, врахував відповідну судову практику Верховного Суду.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її надходження до Верховного Суду

У грудні 2025 року представник ОСОБА_1 - адвокат Гуменюк О. В., звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на судові рішення судів попередніх інстанцій, в якій просить оскаржувані судові рішення скасувати, ухвалити нове судове рішення про задоволення заяви ОСОБА_1 . 
Підставою касаційного оскарження судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених 
у постановах Верховного Суду (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
Ухвалою Верховного Суду від 22 грудня 2025 року відкрито касаційне провадження у справі. Витребувано справу з суду першої інстанції. Надіслано іншим учасникам справи копію касаційної скарги та доданих до неї документів, роз`яснено право подати відзив на касаційну скаргу, надано строк для його подання.
У січні 2026 року справа надійшла до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 30 березня 2026 року справу призначено до судового розгляду.

Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга представника ОСОБА_1 - адвоката Гуменюка О. В., мотивована тим, що суди зробили помилкові висновки про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_1 , не врахували релевантну судову практику Верховного Суду.
ОСОБА_1 проживала разом із ОСОБА_3 з 2013 року по 
ІНФОРМАЦІЯ_1 , тобто до дня його загибелі при виконанні обов`язків військової служби. Вони вели спільний побут та господарство. При цьому брат утримував не лише її, 
а й її неповнолітніх дітей, так як вона мала нестабільний та низький заробіток. 
Тому вона має право на отримання одноразової грошової допомоги, 
яка призначається членам сім`ї загиблого військовослужбовця (статті 16, 
16-1 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців 
та членів їх сімей»). 
Для встановлення цього факту їй, як сестрі померлого військовослужбовця, достатньо довести факт проживання із загиблим та наявність у них спільного побуту, що нею було доведено. При цьому її брат помер, виконуючи свій обов`язок щодо захисту територіальної цілісності України, отримав звання Героя України посмертно.
Суди неправильно застосували норми матеріального права в редакції, чинній 
на день загибелі ОСОБА_3 , тобто станом на 29 травня 2023 року, 
так як статті 16, 16-1Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» у відповідній редакції мають дискримінаційний характер. До спірних правовідносин підлягає застосуванню, зокрема, попередня редакція вищевказаних норм цього Закону.
Сестра, яка є членом сім`ї загиблого військовослужбовця та досягла повноліття, 
має право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги 
за померлого військовослужбовця (стаття 10-1 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»).

Відзив на касаційну скаргу до Верховного Суду не надійшов.

Доводи особи, яка подала клопотання про зупинення касаційного провадження

У лютому 2026 року Міністерство оборони України подало до Верховного Суду клопотання про зупинення касаційного провадження у справі.
Клопотання мотивовано тим, що 23 квітня 2025 року Велика Палата Верховного Суду постановила ухвалу про прийняття до розгляду цивільної справи 
№ 308/17634/23 (провадження № 14-40цс25), у якій має бути сформульовано правовий висновок щодо юрисдикційності спору у відповідних правовідносинах. Правовідносини у цій справі та справі, яка переглядається Верховним Судом, 
є подібними. Тому просить зупинити касаційне провадження у справі до закінчення перегляду Великою Палатою Верховного Суду вищевказаної справи.

Верховний Суд ураховує, що постановою Великої Палати Верховного Суду 
від 11 лютого 2026 року у справі № 308/17634/23 (провадження № 14-40цс25) касаційну скаргу ОСОБА_5 , яка діяла в інтересах малолітньої ОСОБА_6 , задоволено частково, постанову Закарпатського апеляційного суду від 06 березня 2024 року скасовано, а справу № 308/17634/23 направлено до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду. Тобто Велика Палато Верховного Суду вирішила спір і сформувала відповідні правові висновки, у тому числі, щодо юрисдикційності спору. 
Отже, відсутні правові підстави для зупинення провадження у справі з підстав, викладених у вказаному клопотанні.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

ОСОБА_1 є рідною сестрою ОСОБА_3 (а. с. 12, 13, 18).
Рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 13 травня 2013 року розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_1 , зареєстрований 06 травня 1995 року Відділом записів актів громадського стану Бердичівської міської ради народних депутаті Житомирської області, актовий запис № 244.
Згідно зі свідоцтвом про розірвання шлюбу від 09 жовтня 2007 року серії 
НОМЕР_1 , виданого управлінням юстиції Житомирської області, розірвано шлюб 
між ОСОБА_3 та ОСОБА_7 , про що в Книзі реєстрації розірвань шлюбів зроблено відповідний актовий запис за № 289.
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 загинув внаслідок отриманих поранень (інші уточнені травми із залученням кількох ділянок тіла, ушкодження внаслідок воєнних дій, спричинені іншими видами вибухів та уламків), про що свідчить витяг із наказу командира військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 01 серпня 2023 року № 214, витяг з протоколу засідання штатної військово-лікарської комісії Центральної військово-лікарської комісії Збройних Сил України від 08 листопада 2023 року № 4079 (а. с. 76, 77, 79).
Відповідно до довідки від 02 серпня 2023 року № 1991 про безпосередню участь особи у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, ОСОБА_3 , будучи солдатом, стрільцем 2-го стрілецького відділення 3-го стрілецького взводу 3-ї стрілецької роти військової частини НОМЕР_2 , у період з 03 березня 2023 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 брав участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, перебуваючи в Донецькій, Луганській та Харківській областях, причина смерті (загибелі) пов`язана із захистом Батьківщини (а. с. 78).
Згідно з витягом із протоколу від 17 травня 2024 року засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум, подані заявником - ОСОБА_1 , та третьою особою - ОСОБА_2 (також сестрою 
ОСОБА_3 ), документи для призначення одноразової грошової допомоги було повернуто на доопрацювання з огляду на ненадання заявниками документів, у тому числі, рішення суду про встановлення факту, що має юридичне значення, 
який би відносив заявниць до членів сім`ї загиблого військовослужбовця, визначених статтею 16-1 Закону України «Про соціальний і правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей».
Витягом про осіб місце проживання яких зареєстровано або було зареєстровано 
в період із 30 квітня 2003 року по 07 червня 2023 року за адресою: 
АДРЕСА_1 , який наданий за відомостями Відділу з питань державної реєстрації виконавчого комітету Бердичівської міської ради Житомирської області, встановлено, що ОСОБА_1 разом із дітьми зареєстрована за вказаною адресою з 22 березня 2003 року по теперішній час. 
За вказаною адресою був зареєстрований ОСОБА_3 із 30 квітня 2003 року 
по 29 травня 2023 року.

Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій 
статті 389 ЦПК України. 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, 
є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках, зокрема, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права 
без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку (пункт 1 
частини другої статті 389 ЦПК України).

Касаційна скарга представника ОСОБА_1 - адвоката Гуменюка О. В., задоволенню не підлягає. 

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 
цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним 
і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права 
із дотриманням норм процесуального права. 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення відповідають.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних 
або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні 
та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася 
до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
У справі, яка переглядається Верховним Судом, судами вирішувалося питання 
про встановлення факту проживання повнолітньої сестри та брата (військовослужбовця) однією сім`єю та факт перебування сестри на утриманні брата.

Щодо загальних положень про встановлення фактів, що мають юридичне значення

Порядок розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення, 
в порядку окремого провадження, визначений главами 1 і 6 розділу ІV ЦПК України.
Окреме провадження є видом непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових прав чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав (частина перша статті 293 ЦПК України).
Згідно з пунктом 5 частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.
Частиною сьомою статті 19 ЦПК України передбачено, що окреме провадження призначене для розгляду справ про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи 
або створення умов для здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Юридичними фактами є певні факти реальної дійсності, з якими нормою права пов`язується настання правових наслідків, зокрема, виникнення, зміни 
або припинення особистих чи майнових прав та інтересів заявника (постанова Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду 
від 20 червня 2019 року у справі № 632/580/17).
Проте не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом, тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів.
Найбільш важливі з точки зору суспільного буття особи юридичні факти, 
які підлягають визнанню в судовому порядку, визначені у частині першій 
статті 315 ЦПК України. 
Частиною першою статті 315 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 
2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно 
для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 
6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві 
про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, 
яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.
Щодо інших юридичних фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, то їх може бути встановлено в судовому порядку, за умов, передбачених частиною другою статті 315 ЦПК України - якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. 
Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать 
до юрисдикції суду за таких умов:
- факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто 
від них має залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету його встановлення;
- встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право;
- заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення;
- чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів.
З таких критеріїв виходила Велика Палата Верховного Суду у постановах: 
від 10 квітня 2019 року у справі № 320/948/18 та від 11 вересня 2024 року у справі № 201/5972/22.
При розгляді цивільних справ суди встановлюють факти, що мають юридичне значення, передбачені частиною першою статті 315 ЦПК України або інші факти, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення, в порядку окремого провадження, якщо встановлення такого факту не пов`язане з наступним вирішенням спору про право цивільне (пункт 60 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 лютого 2026 року у справі № 308/17634/23, провадження 
№ 14-40цс25).

Щодо судового порядку встановлення юридичного факту перебування фізичної особи на утриманні з метою отримання одноразової грошової допомоги у зв`язку 
зі смертю військовослужбовця

Як уже зазначалося у цій постанові, предметом розгляду в цій справі є встановлення факту проживання сестри та брата (військовослужбовця) однією сім`єю
та перебування сестри на утриманні свого брата, який загинув при виконанні обов`язків військової служби.
Відмовляючи у задоволенні заяви ОСОБА_1 , суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив із того, що заявником не надано суду належних і допустимих доказів, які б підтверджували її належність до переліку категорії осіб, яка, у разі встановлення судом факту спільного проживання однією сім`єю із загиблим братом та факт її перебування на його утриманні, надавала 
б їй право на отримання одноразової грошової допомоги, передбаченої 
Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, а саме на час загибелі ОСОБА_3 ).
Отже, встановлення вказаного юридичного факту не породить для заявника юридичних наслідків, тобто не призведе до набуття права на отримання одноразової грошової допомоги, передбаченої Законом України «Про соціальний 
і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». 
Згідно з частиною першої статті 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності 
без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних 
та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори 
чи для проходження служби у військовому резерві - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно із цим Законом мають право 
на її отримання.
Відповідно до положень пункту 1 частини другої статті 16 вказаного Закону одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі, зокрема, загибелі (смерті) військовослужбовця під час виконання обов`язків військової служби.
Пунктом 2 Постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового 
та начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» 
у редакціїї, чинній на час виникнення спірних правовідносин, установлено, що сім`ям загиблих осіб, зазначених у пункті 1 цієї постанови, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 15 000 000,00 грн, яка розподіляється рівними частками на всіх отримувачів, передбачених у статті 16-1 Закону України «Про соціальний 
і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», крім громадян Російської Федерації або Республіки Білорусь та осіб, які постійно проживають на територіях цих країн, осіб, які засуджені за державну зраду, колабораційну діяльність, пособництво державі-агресору. Особи, які мають право на отримання одноразової грошової допомоги, передбаченої цією постановою, можуть реалізувати це право 
з дня його виникнення. Днем виникнення такого права є дата загибелі особи, зазначеної у пункті 1 цієї постанови, в період дії воєнного стану, що зазначена 
у свідоцтві про смерть.
Відповідно до статті 16-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» у випадках, зазначених у підпунктах 1-3 пункту 2 статті 16 цього Закону, право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги мають батьки, один із подружжя, який не одружився вдруге, діти, які не досягли повноліття, утриманці загиблого (померлого). 
У вищевказаній нормі права зазначено, що утриманцями вважаються члени сім`ї, 
які мають право на пенсію у разі втрати годувальника відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».
Відповідно до частини першої статті 30 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) право на пенсію в разі втрати годувальника мають непрацездатні члени сімей загиблих, померлих або таких, що пропали безвісти військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, 
які перебували на їх утриманні (стаття 31).
Незалежно від перебування на утриманні годувальника пенсія призначається: непрацездатним дітям; непрацездатним батькам і дружині (чоловікові), якщо вони після смерті годувальника втратили джерело засобів до існування, а також непрацездатним батькам і дружині (чоловікові) військовослужбовців, осіб, 
які мають право на пенсію за цим Законом, які загинули чи померли або пропали безвісти в період проходження служби або пізніше внаслідок поранення, контузії, каліцтва чи захворювання, що мали місце під час служби (частина друга статті 30 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, 
та деяких інших осіб»).
Відповідно до частини четвертої статті 30 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» непрацездатними членами сім`ї вважаються:
а) діти, брати, сестри та онуки, які не досягли 18 років або старші цього віку, якщо вони стали особами з інвалідністю до досягнення 18 років. При цьому братам, сестрам та онукам право на пенсію надається у тих випадках, якщо у них немає працездатних батьків;
б) батьки та дружина (чоловік), якщо вони досягли віку, що дає право 
на призначення пенсії за віком, встановленого частиною першою статті 26 
Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (незалежно від тривалості страхового стажу), або є особами з інвалідністю;
в) батьки та дружина (чоловік), якщо вони не взяли повторний шлюб військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, які загинули, померли чи пропали безвісти в період проходження служби або померли після звільнення зі служби, але внаслідок поранення, контузії, каліцтва, одержаних 
при виконанні обов`язків військової служби (службових обов`язків), захворювання, пов`язаного з перебуванням на фронті, ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи чи виконанням інтернаціонального обов`язку, безпосередньою участю в антитерористичній операції або забезпеченням її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах її проведення, безпосередньою участю у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, забезпеченням здійснення зазначених заходів, перебуваючи безпосередньо 
в районах та у період їх здійснення, безпосередньою участю у здійсненні заходів, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення 
та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, та/або безпосередньою участю у здійсненні заходів, необхідних 
для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, мають право 
на пенсію не раніш як за 5 років до досягнення віку, що дає право на призначення пенсії за віком, встановленого частиною першою статті 26 Закону України 
«Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (незалежно 
від тривалості страхового стажу), або якщо вони мають право на пенсію незалежно від віку відповідно до частини третьої статті 114 Закону України 
«Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», на дострокову пенсію за віком, пенсію за віком на пільгових умовах чи пенсію із зменшенням пенсійного віку відповідно до закону, або якщо вони є особами з інвалідністю.
г) дід і бабуся - при відсутності осіб, які за законом зобов`язані їх утримувати;
д) дружина (чоловік) або один з батьків чи дід, бабуся, брат або сестра, незалежно від віку і працездатності, якщо вона (він) зайнята доглядом за дітьми, братами, сестрами чи онуками померлого годувальника, які не досягли 8-річного віку, 
і не працює.
Тобто непрацездатними членами сім`ї вважаються, зокрема, сестри : 
1) які не досягли 18 років або старші цього віку, якщо вони стали особами 
з інвалідністю до досягнення 18 років, водночас сестрам право на пенсію надається у тих випадках, якщо у них немає працездатних батьків; 2) незалежно від віку 
і працездатності, якщо вона (він) зайнята доглядом за дітьми, братами, сестрами 
чи онуками померлого годувальника, які не досягли 8-річного віку, і не працює. (пункти «а», «д» частини четвертої вищевказаної норми права).
Члени сім`ї померлого вважаються такими, що перебували на його утриманні, якщо вони були на його повному утриманні або одержували від нього допомогу, яка була для них постійним і основним джерелом засобів до існування (частина перша 
статті 31 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб»).
Механізм призначення і виплати одноразової грошової допомоги визначений 
у Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, 
які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року № 975 (далі - Порядок № 975; у редакції, чинній на момент смерті ОСОБА_8 ). 
Положеннями пункту 5 Порядку № 975 регламентовано, що одноразова грошова допомога призначається і виплачується рівними частинами членам сім`ї, 
батькам та утриманцям загиблого (померлого) військовослужбовця, військовозобов`язаного та резервіста. Члени сім`ї та батьки загиблого (померлого) військовослужбовця визначаються відповідно до норм СК України, а утриманці - відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених 
з військової служби, та деяких інших осіб».
У пункті 10 Порядку № 975 визначено перелік документів, які подають члени сім`ї, батьки та утриманці загиблого (померлого), яким призначається та виплачується одноразова грошова допомога. Зокрема, передбачено, що особи, які не були членами сім`ї загиблого, але перебували на його утриманні, додають до заяви рішення суду або нотаріально посвідчений правочин, що підтверджуватиме факт перебування заявника на утриманні загиблого (померлого).
Як уже зазначалося, для цілей визначення того, чи є особа утриманцем у розумінні чинного на момент виникнення спірних правовідносин законодавства, необхідно встановити, чи має така особа право на призначення пенсії в разі втрати годувальника за приписами Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».
На вищевказаному наголошено, зокрема, у пункті 75 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 лютого 2026 року у справі № 308/17634/23 (провадження 
№ 14-40цс25).
Тому застосовним у питанні підтвердження факту перебування особи на утриманні для цілей отримання одноразової грошової допомоги є Порядок подання 
та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно 
до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», затверджений постановою Правління Пенсійного фонду України від 30 січня 2007 року № 3-1 (далі - Порядок № 3-1).
Відповідно до пункту 13 розділу ІІ Порядку № 3-1 за документи про перебування 
на утриманні непрацездатних членів сім`ї приймаються, зокрема, рішення суду 
про встановлення факту перебування непрацездатного члена сім`ї на утриманні померлого годувальника.
Отже, як Порядком № 975, так і Порядком № 3-1 передбачено подання особою, 
яка перебувала на утриманні, відповідного судового рішення про встановлення цього юридичного факту. 
Колегія суддів зазначає, що за потреби в особових справах військовослужбовців зберігаються документи, які підтверджують відомості про утриманців, внесених 
до послужного списку (див. пункт 13 розділу ІІІ, додаток 7 до Інструкції з організації обліку особового складу в системі Міністерства оборони України, затвердженої наказом Міністерства оборони України від 15 вересня 2022 року № 280, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин). 
Однак, положення статті 16-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та Порядку № 975 свідчать, що для цілей призначення та отримання одноразової грошової допомоги утриманці визначаються відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».
У пункті 82 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 лютого 2026 року 
у справі № 308/17634/23 (провадження № 14-40цс25) закріплено, що:
- встановлення судом факту перебування фізичної особи на утриманні прямо передбачено у пункті 2 частини першої статті 315 ЦПК України;
- для отримання одноразової грошової допомоги згідно з Порядками № № 975, 
3-1 додаються рішення суду, що підтверджують факт перебування заявника 
на утриманні загиблого (померлого).
Отже, гарантією реалізації права на соціальний захист утриманців загиблих військовослужбовців є судовий порядок встановлення юридичного факту перебування фізичної особи на утриманні з метою отримання одноразової грошової допомоги у зв`язку зі смертю військовослужбовця.
У пунктах 103-107 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 лютого 
2026 року у справі № 308/17634/23 (провадження № 14-40цс25) визначено, 
що відносини, пов`язані з наданням утримання і перебуванням фізичної особи
на утриманні, є за своєю сутністю цивільно-правовими. Перебування на утриманні як триваючий юридичний факт може бути також підставою для реалізації прав 
у сфері соціального забезпечення (виплата допомоги (стаття 16-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»), призначення пенсії (стаття 30 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб») тощо). Норми цивільного процесуального законодавства (глава 6 ЦПК України) визначають, що суд розглядає справи про перебування фізичної особи на утриманні, причому безвідносно до того, задля виникнення яких правовідносин необхідним 
є встановлення цього факту. Також норми цивільного процесуального права допускають встановлення інших фактів, що мають юридичне значення, 
для реалізації прав у сфері соціального забезпечення (наприклад, згідно 
з пунктом 3 частини першої статті 315 ЦПК України суд встановлює факт каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги 
по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню). Отже, визнання судом фізичної особи такою, що перебувала на утриманні померлого, може мати правове значення як у приватних, так і в публічних правовідносинах, однак зазначене не змінює цивільного характеру правовідносин на публічний.
Перелік юридичних фактів, що підлягають встановленню в судовому порядку, зазначений у статті 315 ЦПК України, серед яких є встановлення факту перебування фізичної особи на утриманні, а зміст судового рішення про встановлення факту, 
що має юридичне значення, має містити відомості про факт, встановлений судом, мету його встановлення, а також докази, на підставі яких суд встановив ці докази (частина перша статті 319 ЦПК України).
Аналізуючи у сукупності предмет та характер відносин щодо встановлення факту, що має юридичне значення для реалізації прав заявника, їх суб`єктний склад, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11 лютого 2026 року у справі 
№ 308/17634/23 (провадження № 14-40цс25) дійшла висновку, що чинне законодавство не передбачає іншого судового порядку встановлення факту перебування фізичної особи на утриманні, окрім як в порядку цивільного судочинства.
Отже, в розумінні статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод судом, встановленим законом, який розглядає справи про встановлення факту перебування фізичної особи на утриманні, є суд цивільної юрисдикції відповідно до статті 19 ЦПК України та пункту 2 частини першої статті 315 
ЦПК України.

Висновки щодо вирішення спору по суті 

У справі, яка переглядається Верховним Судом, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, обґрунтовано встановив, 
що ОСОБА_1 не довела свою належність до переліку категорії осіб, яка у разі встановлення судом факту спільного проживання однією сім`єю з загиблим братом та перебування на його утриманні, надавала б їй право на отримання одноразової грошової допомоги, передбаченої Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». 
Таким чином, встановлення юридичного факту, а саме факту проживання 
ОСОБА_1 однією сім`єю з рідним братом та перебування на його утриманні протягом періоду, про який просить заявник, не породить для неї юридичних наслідків, тобто не призведе до набуття права на отримання одноразової грошової допомоги. 
Отже, висновок суду першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, про відсутність підстав для задоволення заяви ОСОБА_1 є вірним.
Судами попередніх інстанції правильно застосували норми матеріального права, 
які регулюють спірні правовідносини, у тому числі, норми Закону України 
«Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» 
у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, тобто на час загибелі ОСОБА_4 , що спростовує доводи касаційної скарги у цій частині.
Застосування норм права, які регулюють спірні правовідносини, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, не може вважатися дискримінаційним, так як судом під час розгляду справи має застосовуватися той нормативно-правовий акт, який набув чинності та залишається чинним на момент виникнення та припинення спірних правовідносин.
Подібні правові висновки викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2024 року у справі № 9901/468/21 (провадження № 11-178заі24).
При цьому суд апеляційної інстанції вірно відхилив доводи ОСОБА_1 щодо наявності у неї права на отримання грошової допомоги у зв`язку із загибеллю (смертю) члена сім`ї - ОСОБА_3 , на підставі частини сьомої статі 15 
Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», оскільки вказаний Закон не регулює спірні правовідносини. Встановлення юридичного факту ОСОБА_1 необхідно їй саме з метою реалізації свого права на отримання одноразової грошової допомоги у зв`язку із загибеллю військовослужбовця (брата), що регламентовано статтями 16, 16-1 Закону України 
«Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». 
Верховний Суд додатково звертає увагу, що хоча заявник не залучила до участі 
у справі як третю особу відповідний районний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, проте залучила ОСОБА_2 , іншу сестру загиблого військовослужбовця, яка також зверталася до Міністерства оборони України із заявою щодо виплати одноразової грошової допомоги у зв`язку зі смертю брата. Тому у вказаній справі належний суб`єктний склад сторін (пункти 119, 
120 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 лютого 2026 року у справі 
№ 308/17634/23, провадження № 14-40цс25).
Таким чином, висновки судів попередніх інстанцій у межах доводів касаційної скарги ґрунтуються на правильно встановлених фактичних обставинах справи, яким надана належна правова оцінка, правильно застосовані норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, судами під час розгляду справи 
не допущено порушень процесуального закону, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
Зроблені судами висновки по суті вирішення спору узгоджуються з висновками щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених 
у постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України), застосовані правові позиції є релевантними, а судова практика Верховного Суду 
з указаного питання є сталою та сформованою, що спростовує доводи касаційної скарги у цій частині. Верховний Суд наголошує, що у кожній справі суд виходить 
з конкретних обставин та доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.
Колегія суддів уважає, що в силу положень частини третьої статті 89 ЦПК України судами всебічно, повно та об`єктивно надано оцінку як зібраним у справі доказам 
в цілому, так і кожному окремому доказу, а підстави їх врахування чи відхилення 
є мотивованими.
Інші доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування оскаржуваних судових рішень, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні норм матеріального та процесуального права, зводяться до незгоди з висновками судів 
і переоцінки доказів, що у силу вимог статті 400 ЦПК України не входить 
до компетенції суду касаційної інстанції.
Суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові 
рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 
цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального 
і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань. (стаття 410 ЦПК України).
Враховуючи наведене, колегія суддів уважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін, оскільки 
доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність 
та обґрунтованість судових рішень не впливають.

Щодо розподілу судових витрат

Згідно з підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції має вирішити питання щодо нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення; щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, розподіл судових витрат Верховим Судом не здійснюється.

Керуючись статтями 400, 401, 402, 410, 416, 418 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні клопотання Міністерство оборони України про зупинення касаційного провадження у справі відмовити.
Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Гуменюка Олександра Володимировича, залишити без задоволення. 

Рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 07 липня 2025 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 10 листопада 
2025 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, 
є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник 
Судді: І. Ю. Гулейков
Г. В. Коломієць
Р. А. Лідовець
Ю. В. Черняк