КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Апеляційне провадження 
№ 22-ц/824/7644/2026

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 березня 2026 року місто Київ
справа №759/8074/24

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді: Борисової О.В.
суддів: Таргоній Д.О., Приходька К.П.
за участю секретаря судового засідання - Олешко Л.Ю.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_1  - ОСОБА_2 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 13 листопада 2025року, ухвалене під головуванням судді Журибеди О.М., у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Святошинської районної у м. Києві державної адміністрації про позбавлення батьківських прав,-

В С Т А Н О В И В:
В квітні 2024 року позивач ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до відповідача, в якому просила позбавити батьківських прав ОСОБА_4 відносно ОСОБА_3 ,   ІНФОРМАЦІЯ_1 .
В обґрунтування вимог посилалася на те, що з 29 липня 2006 року ОСОБА_1 та ОСОБА_5 перебували у шлюбі та є її батьками. 
Вказувала, що після розірвання шлюбу між батьками, воназалишилась проживати разом з матір`ю, яка відповідально та сумлінно виконує свої батьківські обов`язки, забезпечує всі необхідні житлово-побутові умови, піклується про неї та займається її всебічним розвитком, матеріально утримує. 
Зазначала, що відповідачпісля розлучення з її матір`ю, своєю донькою не цікавиться, не проводив та не проводить належного виховання, не приділяв їй часу, її утриманням та вихованням не займався і не займається, фактично самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків, не турбується про її фізичний, моральний і духовний розвиток, не цікавиться її здоров`ям, не надає матеріальної допомоги, чим свідомо протягом тривалого часу порушує ст.150 СК України.
Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 13 листопада 2025 рокупозов ОСОБА_3 задоволено.
Позбавлено батьківських прав ОСОБА_1 відносно його дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 1211,20 грн.
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, представник відповідача ОСОБА_1  -  ОСОБА_6  подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просила оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.
На обґрунтування вимог посилалася на те, що відповідач не отримував позовну заяву з додатками та судові повістки в судові засідання, в тому числі і на 13 листопада 2025 року, він не був присутній при розгляді справи про позбавлення його батьківських прав відносно доньки ОСОБА_7 , не зміг подати свої заперечення та докази, брати участь в допиті свідків, клопотати про допит своїх свідків.
Вказувала, що судом першої інстанції не встановлені обставини, що підлягають встановленню та дослідженню та мають бути взяті до уваги при винесенні судом рішення, а саме, що з березня 2020 року в Святошинському районному суді м. Києва перебувала цивільна справа (№759/4170/20) ОСОБА_5 до ОСОБА_1 про позбавлення батьківських прав та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною, участі у її вихованні шляхом визначення порядку спілкування з дитиною. 07 вересня 2022 року рішенням Святошинського районного суду м. Києва в позові ОСОБА_5 відмовлено, зустрічний позов ОСОБА_1 задоволено частково, зобов`язано ОСОБА_5 усунути перешкоди ОСОБА_1 у вихованні та спілкуванні з дитиною ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 , шляхом надання періодичних побачень та можливості спілкування з дитиною. Так, судом було встановлено, що матеріали справи не містять беззаперечних доказів винної поведінки та свідомого нехтування батьківськими обов`язками ОСОБА_1 , які б свідчили про ухилення від виховання доньки ОСОБА_3 , що вказує на відсутність підстав для застосування крайнього заходу у вигляді позбавлення батьківських прав. 
Зазначала, що судом не враховано, що в період з березня 2022 року по вересень 2022 року ОСОБА_1 перебував на військовій службі і не міг в повній мірі приділяти достатній рівень піклування та спілкування з дитиною.
Посилалася на те, що саме позивач є ініціатором не бачитись та не спілкуватись з батьком, що підтверджується актом державного виконавця від 24 квітня 2024 року.
23 березня 2026 року від представника позивача до суду апеляційної інстанції надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній вказував на те, що апеляційна скарга є необґрунтованою, а її доводи не спростовують висновків суду першої інстанції. Просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. 
В судовому засіданні апеляційного суду представникпозивача заперечував проти задоволення апеляційної скарги, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Відповідач   ОСОБА_8 та третя особа Служба у справах дітей та сім`ї Святошинської районної у м. Києві державної адміністрації у судове засідання не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Відповідач на адресу суду апеляційної інстанції заяву, в якій просив розглядати справу у його відсутність.
Колегія суддів вважає за можливе розглядати справу у відсутність осіб, які не з`явилися в судове засідання відповідно до положень ч.2 ст.372 ЦПК України.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача, з'ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 30 листопада 2006 року, виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану Святошинського районного управління юстиції м. Києва, ОСОБА_3  народилась  ІНФОРМАЦІЯ_3 , батьком якої є ОСОБА_1 , матір'ю  ОСОБА_5 
27 грудня 2007 року шлюб між батьками позивача ОСОБА_1 та ОСОБА_5 розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_2 виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану Святошинського районного управління юстиції м. Києва.
Згідно з висновком експерта Державного науково-дослідним експертно-криміналістичним центром від 22 травня 2025 року №СЕ-19-24/77665-БД, ОСОБА_1 ймовірно є біологічним батком дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , біологічної матрі`ю якої є ОСОБА_5 , ймовірність походження їх ДНК-профілів від дитини та біологічних батьків становить менші ніж 99,99999999%.
Відповідно до довідки про реєстрацію місця проживання особи відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Святошинської РДА від 13 липня 2021 року №65460805, позивач ОСОБА_3 зареєстрована з 09 серпня 2007 року за адресою: АДРЕСА_1 .
Як вбачається з довідки-розрахунку від 01 березня 2023 року ВП НОМЕР_5, у відповідача ОСОБА_1 станом на 01 березня 2023 року наявна заборгованість зі сплати аліментів у розмірі 374723,14 грн.
Згідно довідки наданої Закладом дошкільної освіти (ясла-садок) №761 «Інтел» Святошинського району міста Києва від 11 березня 2024 року №7, позивач ОСОБА_3 відвідувала вказаний заклад у період з 2008 по 2013 рік. За вчесь час батько дитини, ОСОБА_1 контакту з садочком не підтримував, з вихователями не спілкувався, батьківські зустрічі та дитячі свята не відвідував.
Відповідно до характеристики випускниці середньої загальноосвітньої школи №253 Святошинського району м. Києва ОСОБА_3 , вихованням випускниці займалась її мати ОСОБА_5 , яка відвідувала батьківські збори, брала активну участь у житті школи та класу, слідкувала за навчанням, приділяла багато уваги вихованню дитини.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що батько вихованням дитини не займається, матеріально не підтримує, станом здоров`я дитини не цікавиться, не виявляє до дитини будь-якої уваги та турботи, що у сукупності свідчить про ухилення від виконання батьківських обов`язків свідомо, а відтак, вважав, що наявні підстави для позбавлення ОСОБА_1 батьківських прав відносно доньки ОСОБА_3 .
Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.
У статті 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Згідно з частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.
Відповідно до частин першої, другої статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
Згідно з частиною першою статті 14 Закону України «Про охорону дитинства» діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили.
Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (частина друга статті 15 Закону України «Про охорону дитинства»).
У частині сьомій статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Згідно з частинами першою - четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.
У частинах першій, другій та четвертій статті 155 СК України передбачено, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.
Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини.
Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку, що ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.
Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
У статті 165 СК України визначено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.
Згідно зі статтею 166 СК України позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини.
Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках за доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.
Під час вирішення такої категорії спорів судам необхідно мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку.
Таким чином, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише за наявності вини у діях батьків.
Аналогічний правовий висновок Верховний Суд виклав у постановах від 29 квітня 2020 року у справі №522/10703/18 (провадження №61-4014св20), від 23 грудня 2020 року у справі №522/21914/14 (провадження №61-8179св19), від 22 листопада 2023 року у справі №1915/2789/12 (провадження №61-14726св23), від 07 лютого 2024 року у справі №455/307/22 (провадження №61-16965св23).
Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді цієї категорії справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Стаття 9 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною згідно із Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-ХІІ, зобов`язує держави-учасниці забезпечувати, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
У справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року Європейський суд з прав людини наголосив, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54). Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки; факт заперечення відповідача проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (пункт 58).
У справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява №10383/09) Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. Під час визначення основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (§ 100).
У пунктах 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інші), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування необхідно вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.
У постанові Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року у справі №461/7387/16 (провадження № 61-29266св18) зазначено, що судам слід мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Самі собою встановлені судами факти, що батьки спілкуються з дитиною, забезпечують її матеріально, беруть участь у вихованні не достатньою мірою, не можуть бути підставою для позбавлення батьківських прав. Інтереси дитини полягають у тому, щоб забезпечити її право на потребу у любові, піклуванні та матеріальної забезпеченості (стаття 5 Декларації про соціальні та правові принципи, що стосуються захисту і благополуччя дітей, особливо у разі передачі дітей на виховання та їх усиновлення від 03 грудня 1986 року). Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків тощо. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину та усвідомлення цього самою дитиною вже несе в собі негативний вплив на її свідомість та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини.
Верховний Суд у постанові від 11 березня 2020 року у справі №638/16622/17 (провадження № 61-13752св19) зробив висновок, що позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках за доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків.
Необґрунтоване (за відсутності застосування гнучких заходів впливу для спонукання батька/матері до належного виконання своїх батьківських обов`язків) позбавлення батьківських прав (прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті кровної спорідненості з нею, не може вважатися таким, що відповідає інтересам дитини (постанова Верховного Суду від 23 жовтня 2024 року у справі №464/2040/23).
Відповідно до частини третьої статті 12, частин першої та шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).
За змістом статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Звертаючись до суду з даним позовом, позивач вказувала на те, що батько після розлучення з її матір`ю, нею не цікавився, не проводив та не проводить належного виховання, не приділяв їй часу, її утриманням та вихованням не займався і не займається, фактично самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків, не турбується про її фізичний, моральний і духовний розвиток, не цікавиться її здоров`ям, не надає матеріальної допомоги, чим свідомо протягом тривалого часу порушує ст.150 СК України.
Заперечуючи проти позову, представник відповідача в апеляційній скарзі вказувала на те, що відповідачніколи не ухилявся від виконання батьківських обов'язків щодо дочки і робив все для можливості побачитись та спілкуватися з дочкою, але позивач перешкоджала йому у цьому.
На підтвердження своїх доводів стороною відповідача до апеляційної скарги було додано копію рішення Святошинського районного суду міста Києва у справі №759/4170/20 за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_1 про позбавлення батьківських прав та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною, участі у її вихованні шляхом визначення порядку спілкування з дитиною. 
Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 07 вересня 2022 року у справі №759/4170/20, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 01 лютого 2023 року, у задоволенні позову ОСОБА_9 відмовлено.
Зустрічний позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Зобов'язано ОСОБА_5 усунути перешкоди ОСОБА_1 у вихованні та спілкуванні з неповнолітньою дитиною ОСОБА_3 , 
ІНФОРМАЦІЯ_2 , шляхом надання періодичних побачень та можливості спілкування з дитиною.
В іншій частині зустрічного позову відмовлено.
Відмовляючи у задоволенні первісного позову у справі №759/4170/20, суди виходили з того, що матеріали цивільної справи не містять беззаперечних доказів винної поведінки та свідомого нехтування батьківськими обов'язками ОСОБА_1 , які б свідчили про ухилення від виховання доньки ОСОБА_3 , що вказує на відсутність підстав для застосування крайнього заходу у вигляді позбавлення батьківських прав.
Постановою Верховного Суду від 15 серпня 2023 року рішення Святошинського районного суду міста Києва від 07 вересня 2022 року та постанова Київського апеляційного суду від 01 лютого 2023 року залишені без змін.
Вказане рішення звернуто до примусового виконання.
Проживання дитиною разом з матір`ю саме по собі не свідчить про ухилення батька від виконання батьківських обов'язків та наявність підстав для позбавлення його батьківських прав.
Виходячи з системних норм чинного законодавства, вбачається, що позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.
Розірвання сімейних зв'язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин (рішення Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», пункт 49).
У даній справі, судом апеляційної інстанції, не встановлено виняткових обставин, які б свідчили про те, що  ОСОБА_1 не бажає спілкуватися зі своєю дочкою, брати участь у її вихованні, остаточно і свідомо самоусунувся від виконання своїх батьківських обов'язків по вихованню дитини.
При цьому, стороною позивача не було надано доказів на підтвердження свідомого умисного ухилення  ОСОБА_1  від виконання своїх батьківських обов'язківвідносно дочки ОСОБА_7 .
Та обставина, що батько рідко цікавиться життям дочки, не є підставою для позбавлення його батьківських прав, оскільки позбавлення батьківських прав, тобто природних прав, наданих батьку щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого позивач не довела.
Згідно висновку Святошинської РДА в місті Києві, як органу опіки та піклування №107-7635 від 21 жовтня 2024 року Святошинська РДА в місті Києві, як органу опіки та піклуваннявважає за доцільне позбавити  ОСОБА_1 батьківських прав відносно його дочки ОСОБА_3 .
Відповідно до частин п`ятої, шостої статті 19 СК України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.
Висновок органу опіки та піклування має рекомендаційний характер для суду та як доказ підлягає дослідженню й оцінці судом на основі всіх наявних у матеріалах справи доказів у їх сукупності та взаємозв`язку (постанови Верховного Суду від 26 липня 2021 року у справі 638/15336/18, від 07 лютого 2022 року у справі №759/3554/20, від 10 листопада 2023 року у справі №401/1944/22, від 15 листопада 2023 року у справі №932/2483/21, від 23 жовтня 2024 року у справі №464/2040/23).
Верховний Суд неодноразово звертав увагу, що зверненню до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтовна підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справи, мають оціночний характер, залежать від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин (постанови від 12 лютого 2024 року у справі №202/1931/22, від 28 лютого 2024 року у справі №303/4697/22, від 23 жовтня 2024 року у справі №464/2040/23 та інші).
У спірних правовідносинах, які стосуються вкрай чутливої сфери та долі дитини, інтереси якої превалюють над формальним тлумаченням норм права, питання про застосування крайнього заходу впливу на батьків - позбавлення батьківських прав - слід вирішувати у контексті кожної конкретної справи без формального та уніфікованого підходу лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, що мають значення для вирішення спору, та вивчення і дослідження усіх доказів як у сукупності, так і кожного доказу окремо.
Колегія суддів відхиляє висновок Святошинської РДА в місті Києві, як органу опіки та піклування №107-7635 від 21 жовтня 2024 року, оскільки в силу вимог частини 5, 6 статті 19 СК України, висновок органу опіки та піклування має рекомендаційний характер, не є обов'язковим для суду та є недостатньо обґрунтованим, так як висновок не містить відомостей про те, яким саме чином позбавлення відповідача батьківських прав захистить інтереси його дочки, а також обставин, які б свідчили про намагання органу опіки та піклування, як відповідального за захист прав дітей, об'єктивно визначити ставлення батька до дитини, вжити заходи для налагодження спілкування батька та дочки.
Як вбачається з рішення Святошинського районного суду міста Києва від 07 вересня 2022 року у справі №759/4170/20, неповнолітня ОСОБА_3 , 2006 року народження пояснила суду, що з батьком не спілкується, хоча він намагався зв`язатися з нею через мережу Інтернет, писав, що її сім`я не дуже добрі люди, напевно тому, що забороняли йому спілкування з нею.
Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Таким чином, з урахуванням якнайкращих інтересів дитини, бажання відповідача брати участь у вихованні та спілкуванні з донькою та з огляду на відсутність достатніх підстав, передбачених частиною першою статті 164 СК України для застосування до відповідача такого крайнього заходу, як позбавлення її батьківських прав, колегія суддів приходить до висновку про відсутність правових підстав для позбавлення  ОСОБА_1 батьківських прав відносно дочки ОСОБА_7 .
На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, колегія суддів приходить до висновку про задоволення апеляційної скарги.
Відповідно до ч.ч.1, 13ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 
Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Відповідно до положень ст.141 ЦПК України колегія суддів вважає необхідним стягнути з позивача на користь відповідача судові витрати по сплаті судового збору за розгляд справи в суді апеляційної інстанції у розмірі 1844,05 грн. 
Керуючись ст.ст.367, 368, 374, 376, 381-383 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 -ОСОБА_2 - задовольнити.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 13 листопада 2025 рокускасувати та ухвалити нове судове рішення.

У задоволенні позову  ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Святошинської районної у м. Києві державної адміністрації про позбавлення батьківських прав- відмовити.

Стягнути з  ОСОБА_3 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 на користь  ОСОБА_1 , який проживає за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 судові витрати по сплаті судового збору за розгляд справи в суді апеляційної інстанції у розмірі 1844 грн. 05 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухваленнята може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. 
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 02 квітня 2026 року.

Головуючий:

Судді: