РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
і м е н е м У к р а ї н и

16 березня 2026 року 	м. Рівне	Справа №460/14920/25	

Рівненський окружний адміністративний суд у складі судді Дорошенко Н.О., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом:
 	ОСОБА_1 	
до	Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області, Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області 	
 	про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинення певних дій,	
В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 (далі – ОСОБА_1 , позивач) звернулася до Рівненського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області (далі – ГУ ПФУ в Рівненській області, відповідач-1), Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області (далі – ГУ ПФУ у Львівській області, відповідач-2), у якому просить:
визнати протиправним та скасувати рішення відповідача-2 від 08.05.2025 №172650010574 про відмову у призначенні позивачу пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку, відповідно до статті 55 Закону України “Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи”;
зобов`язати відповідача-1 призначити та виплатити позивачу з 11.04.2025 пенсію за віком зі зниженням пенсійного віку на 6 років відповідно до статті 55 Закону України “Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи”.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач має статус потерпілої внаслідок Чорнобильської катастрофи, проживала в населеному пункті, який відноситься до зони гарантованого добровільного відселення (3 категорія). 11.04.2025 позивач звернулася до органу Пенсійного фонду із заявою про призначення їй пенсії із зменшенням пенсійного віку відповідно до ст. 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи". Проте, рішенням відповідача-2 позивачу відмовлено в призначенні пенсії з підстав відсутності необхідної кількості років страхового стажу. В спірному рішенні відповідач-2 зазначив, що позивач має право на зниження пенсійного віку, яке передбачене ст. 55 Закону України “Про статус та соціальний захист громадян, що постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи” на 2 роки, як потерпілій особі внаслідок аварії на ЧАЕС, однак зарахований відповідачем-2 страховий стаж становить 25 років 07 місяців 02 дні, при мінімально необхідному 28 років. Відповідачем-2 не було враховано той факт, що позивач була призначена вчителем біології, хімії Чабельської восьмирічної школи з 26.09.1986 згідно з наказом по Сарненському райвно від 22.09.1986 №211; звільнена з посади вчителя біології та хімії Чабельської восьмирічної школи, в зв`язку з відбуттям на літню сесію в Луцький педінститут, з 11.05.1987 згідно з наказом по Сарненському райвно від 11.05.1987 № 41. Дане підтверджується у свою чергу записами з трудової книжки позивача. На момент Чорнобильської катастрофи позивач постійно проживала у зазначеній зоні з моменту аварії по 31.07.1986, а саме проживала у с. Зносичі, що відноситься до зони гарантованого добровільного відселення. Позивач зауважила, що в дипломі та трудовій книжці, міститься лише інформація про навчання її в Луцького державного педагогічного інституту ім. Лесі Українки та перебування її та посаді вчителя біології, хімії Чабельської восьмирічної школи з 26.09.1986. Однак в них не міститься інформації щодо місця її проживання, при цьому ця інформація не спростовує обставини, що позивач є потерпілою від Чорнобильської катастрофи, яка проживала та працювала станом на 01.01.1993 у зоні гарантованого добровільного відселення не менше трьох років. Позивач стверджує, що в зоні гарантованого добровільного відселення вона постійно проживала з 26.09.1986 по 11.05.1987 та з 01.08.1988 по 11.09.1992, що у свою чергу складає 04 роки 08 місяців 27 днів, а у зоні посиленого радіологічного контролю з 11.09.1992 по 31.12.2014, що у свою чергу складає 22 роки, 3 місяці, 21 день. Таким чином, станом на 01.01.1993 позивач постійно проживала у зоні гарантованого добровільного відселення не менше 3-х років, а в зоні посиленого радіологічного забруднення 22 роки 3 місяці 21 день. Відтак, позивач має право на зниження пенсійного віку на 5 років за проживання у зоні посиленого радіологічного контролю у період з контролю з 11.09.1992 по 31.12.2014, що складає 22 роки 3 місяці 21 день, з розрахунку один рік за три роки проживання. Позивач вважає, що відсутність норми права, яка б врегульовувала порядок сумування періодів проживання в різних зонах радіоактивного забруднення не може впливати на право позивача щодо призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку відповідно до ст.55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи". Оскільки позивач має право на призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку на 5 років, то вона мала право звернутися за призначенням пенсії при досягнення 55 років, а саме 04.04.2020. При цьому враховуючи положення статті 55 Закону № 796 та статті 26 Закону № 1058, для призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку на 5 років, після досягнення віку 55 років (60-5), страховий стаж (на дату досягнення віку у 2020 році) має становити не менше 22 років (27-5). Страховий стаж позивача становить 26 років 3 м., що підтверджується протоколом розрахунку пенсії станом на 15.08.2025, що сформований позивачем у кабінеті ПФУ, а не як вказав відповідач-2 25 років 07 місяців 02 дні (відповідачем-2 не було зараховано до стажу повний час навчання позивача). Таким чином, позивач має достатній страховий стаж для призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку на 5 р., а саме 22 роки страхового стажу. За наведених обставин, вважає, що відповідач-2 протиправно відмовив в призначенні пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку, внаслідок чого порушив гарантоване державою право на пенсійне забезпечення. 
Ухвалою від 22.08.2025 позовну заяву прийнято до розгляду, звільнено позивача від сплати судового збору за пред`явлення цього позову та відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні). Витребувано у відповідача-2 додаткові докази. Встановлено строк для подання відповідачами відзиву.
Відповідач-1 подав відзив, у якому заперечив проти позовних вимог. Зокрема, зазначив, що відповідно до ст. 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" потерпілим від Чорнобильської катастрофи: особи, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні посиленого радіоекологічного контролю за умови, що вони за станом на 01.01.1993 прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 4 років. При цьому початкова величина зниження пенсійного віку на 2 роки встановлюється лише тим особам, які постійно проживали або працювали в зазначеній зоні з моменту аварії на Чорнобильській АЕС по 31.07.1986 незалежно від часу проживання в цей період. Зауважив, що початкова величина зниження пенсійного віку на 3 роки можлива лише особам, які постійно проживали або постійно процювали у зазначених зонах з моменту аварії з 26.04.1986 по 31.07.1986 незалежно від часу проживання або роботи в цей період. Початкова величина до позивача не застосовується, оскільки доказів, що підтверджують постійне проживання або постійну роботу з 26.04.1986 по 31.07.1986 в зоні гарантованого добровільного відселення матеріали справи не містять, а тому позивач не має права на початкову величину заниження пенсійного віку на 3 роки. Тобто, у разі відсутності права на початкову величину зниження пенсійного віку на 3 роки (у зоні гарантованого добровільного відселення) та водночас за наявності станом на 01.01.1993 не менше 3 років проживання чи роботи у зазначеній зоні, право на призначення пенсії із зменшенням пенсійного віку на 6 років особа набуває за умови проживання чи роботи в зазначеній зоні не менше 12 років. Таким чином, виникнення права на зниження пенсійного віку законодавець пов`язує із фактом фізичного перебування особи у забрудненій зоні у зв`язку із постійним проживанням, або у зв`язку із роботою в такій місцевості. Позивачу зараховано період перебування (роботи) у зоні гарантованого добровільного відселення, що становить 04 роки 08 місяців 27 днів. Тобто, за зазначений період проживання, роботи в цій зоні пенсійний вік та страховий стаж ОСОБА_1 зменшується на 2 роки. Враховуючи норми статті 55 Закону № 796 та статті 26 Закону № 1058, у випадку позивачки право на призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку на 2 роки виникає після досягнення віку 58 років (60 років-2) при страховому стажі не менше 28 років (30 років (необхідний страховий стаж при призначенні пенсії за віком у період з 01.01.2023 по 31.12.2023) — 2 роки (зменшення загального пенсійного віку та відповідного страхового стажу)) на дату досягнення у 2023 році віку 58 років. Оскільки на дату досягнення віку 58 років у позивачки недостатньо страхового стажу, тому право на призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку на 2 роки особа набуде після досягнення віку 61 року (у 2026 році) при необхідному страховому стажі від 21 до 31 року. Страховий стаж позивача становить 25 років 7 місяців 2 дні. Відповідач-1 вважає, що відповідач-2 при прийнятті спірного рішення діяв в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Просив у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.
Відповідач-2 подав відзив, у якому заперечив проти позовних вимог підтримавши позицію відповідача-1, викладену у його відзиві. Крім того, зазначив, що за період проживання, роботи в цій зоні пенсійний вік та страховий стаж ОСОБА_1 зменшується на 2 роки, а тому право на призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку на 2 роки виникає після досягнення віку 58 років (60 років-2) при страховому стажі не менше 28 років (30 років (необхідний страховий стаж при призначенні пенсії за віком у період з 01.01.2023 по 31.12.2023) - 2 роки (зменшення загального пенсійного віку та відповідного страхового стажу)) на дату досягнення у 2023 році віку 58 років. Оскільки на дату досягнення віку 58 років у позивачки недостатньо страхового стажу, тому право на призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку на 2 роки особа набуде після досягнення віку 61 року (у 2026 році) при необхідному страховому стажі від 21 до 31 року. Початкова величина зниження пенсійного віку не може бути застосована до позивача, оскільки у період з 26.04.1986 по 31.07.1986 особа навчалася у м. Луцьк Волинської області. Місто Луцьк не віднесено до зони добровільного гарантованого відселення. Документами підтверджено факт проживання (роботи) у зоні гарантованого добровільного відселення 04 роки 08 місяців 27 днів (з 26.09.1986 по 11.05.1987 (період роботи вчителем Чабельської ВШ), з 01.08.1988 по 11.09.1992 (проживання на території села Зносичі Сарненського району Рівненської області)), що спростовує твердження позивачки про нібито неврахування органом ПФУ факту проживання (роботи) під час вказаних періодів. Села Чабель та Зносичі Рівненської області віднесено до зони добровільного гарантованого відселення. Зауважив, що згідно з довідкою Немовицької сільської ради Сарненського району Рівненської області від 27.03.2025 № 176/03-14 ОСОБА_1 проживала на території села Зносичі Сарненського району з 08.08.1988 по 11.09.1992, що знову ж таки спростовує твердження позивачки, що особа нібито проживала в зоні добровільного гарантованого відселення у період з 26.04.1986 по 31.07.1986. За таких обставин, позивачка хоч і набула, як потерпіла від Чорнобильської катастрофи, право на зниження пенсійного віку, однак, не маючи передбаченого статтею 26 Закону № 1058 необхідного мінімального для призначення пенсії за віком страхового стажу (28 років), у даний час не має права на її призначення, оскільки страховий стаж становить 25 років 07 місяців 02 дні. Право на призначення пенсії за віком, визначене статтею 55 Закону № 796, позивачка набуде з 05.04.2026. Відповідач-2 вважає, що при прийнятті спірного рішення діяв в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Просив у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.
З`ясувавши доводи та аргументи сторін, на яких ґрунтуються їх вимоги та заперечення, перевіривши їх дослідженими доказами, оцінивши їх у сукупності на підставі чинного законодавства, суд встановив та врахував таке.
ОСОБА_1 народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Зносичі Сарненського району Рівненської області.
Відповідно до посвідчення серії НОМЕР_1 , виданого 20.11.1993 Рівненською обласною державною адміністрацією, ОСОБА_1 є громадянкою, яка потерпіла від Чорнобильської катастрофи (категорія 3).
Згідно з довідкою від 27.03.2025 №176/03-14, виданою Зносицьким старостинським округом Немовицької сільської ради Сарненського району Рівненської області, позивач була зареєстрована та проживала в с. Зносичі Сарненського району Рівненської області у періоди з 08.08.1988 по 11.09.1992.
За змістом Витягу з реєстру територіальної громади від 10.04.2025 №2025/004712783 ОСОБА_1 зареєстрована в м. Сарни Рівненської області з 11.09.1992.
Відповідно до довідки від 15.02.2018 № 07-06-07, виданої Відділом освіти, молоді та спорту Сарненської районної державної адміністрації Рівненської області, позивач була призначена вчителем біології, хімії Чабельської восьмирічної школи з 26.09.1986 згідно з наказом по Сарненському райвно від 22.09.1986 №211; звільнена з посади вчителя біології та хімії Чабельської восьмирічної школи, в зв`язку з відбуттям на літню сесію в Луцький педінститут, з 11.05.1987 згідно з наказом по Сарненському райвно від 11.05.1987 № 41.
11.04.2025 позивач звернулася до органу Пенсійного фонду із заявою про призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку відповідно до ст. 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".
Вказану заяву відповідно до вимог п. 4.2 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженого постановою Правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 №22-1, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 27.12.2005 за №1566/11846, після реєстрації та сканування копій документів засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності передано для розгляду ГУ ПФУ у Львівській області.
Рішенням ГУ ПФУ у Львівській області від 08.05.2025 №172650010574 відмовлено у призначенні позивачу пенсії з підстав відсутності необхідної кількості років страхового стажу. Зазначено, що вік заявника 60 років 07 днів. Страховий стаж особи становить 25 років 07 місяців 02 дні. За результатами розгляду документів, доданих до заяви, до страхового стажу зараховано всі періоди. Документами підтверджено факт проживання або роботи в зоні гарантованого добровільного відселення - 04 роки 08 місяців 27 днів (з 26.09.1986 по 11.05.1987 та з 01.08.1988 по 11.09.1992), що дає право на зниження пенсійного віку на 2 роки (при чому початкова величина зниження пенсійного віку не поширюється). Враховуючи положення статті 55 Закону № 796 та статті 26 Закону № 1058, для призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку на 2 роки, після досягнення вику 58 років (60-2), страховий стаж (на дату досягнення віку у 2023 році) має становити не менше 28 років (30-2). Якщо на дату досягнення віку 58 років у заявника недостатньо страхового стажу для призначення пенсії, то враховуючи положення частини 2 статті 26 Закону № 1058 та частини першої і другої статті 55 Закону № 796, право на пенсію зі зменшенням пенсійного віку на 2 роки заявник набуває після досягнення 61 року (63-2) при необхідному страховому стажі (у 2026 році) від 21 (23-2) до 31 (33-2) року. Право на призначення пенсії за віком, визначене ст.55 Закону № 796, згідно з наданими документами особа матиме з 05.04.2026.
Вважаючи вказане рішення органу Пенсійного фонду протиправним, а свої права порушеними, ОСОБА_1 звернулася до суду з цим позовом.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає таке.
Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров`я та єдиний порядок визначення категорій зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення, визначає Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" №796-XII від 28.02.1991 (далі – Закон №796-XII). 
Відповідно до п.2 ч.1 ст.55 Закону №796-XII особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" потерпілим від Чорнобильської катастрофи, зокрема: 
- особам, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні гарантованого добровільного відселення за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 3 років – на 3 роки, та додатково 1 рік за 2 роки проживання, роботи, але не більше 6 років (абз.4);
- особи, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні посиленого радіологічного контролю за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 4 років – на 2 роки та додатково 1 рік за 3 роки проживання, роботи, але не більше 5 років (абз.5).
В примітці до п. 2 ч. 1 ст. 55 Закону №796-XII зазначено, що початкова величина зниження пенсійного віку встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначених зонах з моменту аварії по 31 липня 1986 року незалежно від часу проживання або роботи в цей період.
Таким чином, постійне проживання такої особи або постійна праця у таких зонах з моменту аварії (26.04.1986) по 31.07.1986 незалежно від часу проживання або роботи в цей період, дає особі право на призначення пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку:
- у зоні гарантованого добровільного відселення - на 3 роки (початкова величина), а також додатково 1 рік за кожні 2 повні роки (з 26.04.1986 по 01.01.1993) проживання або роботи на такій території, але не більше 6 років;
- у зоні посиленого радіоекологічного контролю - на 2 роки (початкова величина), а також додатково 1 рік за кожні 3 повні роки (з 26.04.1986 по 01.01.1993) проживання або роботи на такій території, але не більше 5 років. 
При цьому, право на призначення пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку має особа, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи та яка проживала або працювала на забрудненій території з моменту аварії на ЧАЕС до 01.01.1993, а саме:
- на території зони гарантованого добровільного відселення протягом не менше 3 років;
- на території зони посиленого радіоекологічного контролю протягом не менше 4 років.
Пенсійний вік за бажанням особи може бути знижено тільки за однією підставою, передбаченою цією статтею, якщо не обумовлено інше (ч. 2 ст. 55 Закону №796-XII). 
Відтак, виникнення права на зниження пенсійного віку законодавець пов`язує із фактом фізичного перебування особи у забрудненій зоні у зв`язку із постійним проживанням, або у зв`язку із роботою в такій місцевості. При цьому, як вбачається зі змісту ст. 55 вказаного Закону, зниження пенсійного віку залежить від рівня радіологічного забруднення місцевості та тривалості проживання в ній особи.
Така позиція суду узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 19.09.2019 у справі №556/1172/17, які є обов`язковими для врахування судом відповідно до вимог ч. 5 ст. 242 КАС України. 
Оцінюючи обґрунтованість тверджень позивача щодо наявності у неї права на призначення пенсії за віком із зниженням пенсійного віку, суд враховує, що згідно з підпунктом 7 пункту 2.1 розділу ІІ Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України №22-1 від 25.11.2005 (далі – Порядок №22-1), документи, які підтверджують право на призначення пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку, зокрема, потерпілим від Чорнобильської катастрофи: 
для осіб, які постійно працювали (працюють) на територіях радіоактивного забруднення, додаються документи, видані підприємствами, установами, організаціями, органами місцевого самоврядування, що підтверджують період(и) постійної роботи в населених пунктах, віднесених до відповідних територій радіоактивного забруднення;
для осіб, які постійно проживали (проживають) на територіях радіоактивного забруднення, додаються відомості про місце проживання, зазначені у пункті 2.22 цього розділу, та/або документи про проживання, видані органами місцевого самоврядування;
для осіб, які евакуйовані із зони відчуження у 1986 році, додаються документи, видані Житомирською або Київською облдержадміністраціями;
посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи (для осіб, які належать до категорії 4 постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи - за наявності) (при призначенні пенсії згідно зі статтею 55 Закону України “Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи”).
Для підтвердження інформації про місце проживання особа може надавати відомості про місце проживання, що були внесені до документів, визначених Законом України “Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні” (п. 2.22 розділу ІІ Порядку №22-1).
Статтею 65 Закону №796-ХІІ визначено, що потерпілим від Чорнобильської катастрофи видаються посвідчення, виготовлені за зразками, затвердженими Кабінетом Міністрів України (ч. 1). Видача посвідчень провадиться спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, обласними, Київською і Севастопольською міськими державними адміністраціями за поданням районних державних адміністрацій (ч. 4).
Позивачем до позовної заяви додано посвідчення потерпілої від Чорнобильської катастрофи (категорія 3) серії НОМЕР_1 , видане 20.11.1993 Рівненською обласною державною адміністрацією, відповідно до якого пред`явник посвідчення має право на пільги і компенсації, встановлені Законом №796-ХІІ.
Згідно з п. 2 Порядку видачі посвідчень особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11.07.2018 №551 (далі – Порядок №551), посвідчення є документом, що підтверджує статус осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, брали участь у ліквідації інших ядерних аварій, у ядерних випробуваннях, у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, у складанні ядерних зарядів та проведенні на них регламентних робіт, громадян, які постраждали від радіоактивного опромінення внаслідок будь-якої аварії, порушення правил експлуатації обладнання з радіоактивною речовиною, порушення правил зберігання і захоронення радіоактивних речовин, що сталося не з вини потерпілих, дружин (чоловіків) померлих громадян з числа учасників ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС (потерпілих), смерть яких пов`язана з Чорнобильською катастрофою або з участю у ліквідації інших ядерних аварій, у ядерних випробуваннях, у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, у складанні ядерних зарядів та проведенні на них регламентних робіт, а також опікунам дітей (на час опікунства) померлих громадян, смерть яких пов`язана з Чорнобильською катастрофою, і надає право користуватися пільгами та компенсаціями, встановленими Законом України “Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи” (далі - Закон), іншими актами законодавства.
Викладене кореспондується зі змістом частини третьої статті 65 Закону №796-ХІІ, згідно з якою посвідчення "Учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС" та "Потерпілий від Чорнобильської катастрофи" є документами, що підтверджують статус громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та надають право користування пільгами, встановленими цим Законом.
Таким чином, Законом №796-ХІІ та Порядком №551 чітко визначено, що саме посвідчення “Учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС” або “Потерпілий від Чорнобильської катастрофи” є єдиним документом, що підтверджує статус громадянина, який постраждав внаслідок Чорнобильської катастрофи, та надає право користування пільгами, встановленими Законом №796-XII, зокрема призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку, встановленого для одержання державних пенсій.
Така позиція суду узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 31.10.2019 у справі №212/12245/13-а (№К/9901/1087/18), які є обов`язковими для врахування судами в силу вимог ч. 5 ст. 242 КАС України.
Відтак, надаючи особі посвідчення “Учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС” або “Потерпілий від Чорнобильської катастрофи” держава визнає за нею право на пільги, встановленні чинним законодавством для власників такого посвідчення. 
Велика Палата Верховна Суду у постанові від 27.03.2019 у справі №569/7589/17 зазначила, що: “…право на пенсію відповідно до Закону № 796-XII мають лише ті особи, які отримали посвідчення учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС і (або) потерпілого внаслідок Чорнобильської катастрофи”.
Враховуючи досліджені у справі докази, суд дійшов висновку, що видача позивачу посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи (категорія 3) надає позивачу право користуватися пільгою на зниження пенсійного віку при призначенні пенсії за віком, передбаченою ст. 55 Закону №796-XII, за умови проживання станом на 01.01.1993 на території зони гарантованого добровільного відселення не менше трьох років (абз. 5 п. 2 ч. 1 ст. 55 Закону №796-XII).
Разом з тим, вищевказане посвідчення не підтверджує факт проживання позивача на території зони гарантованого добровільного відселення не менше трьох років, оскільки відповідно до ч. 3 та ч. 4 ст. 15 Закону №796-ХІІ підставами для визначення статусу потерпілих від Чорнобильської катастрофи, які проживають або працюють на забруднених територіях, є довідка про період проживання, роботи на цих територіях. Видача довідок про період роботи (служби) по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, а також на територіях радіоактивного забруднення, про заробітну плату за цей період здійснюється підприємствами, установами та організаціями (військкоматами), а про період проживання на територіях радіоактивного забруднення, евакуацію, відселення, самостійне переселення - органами місцевого самоврядування.
Тобто, факт проживання особи на території зони гарантованого добровільного відселення засвідчує довідка органу державної влади чи органу місцевого самоврядування.
Така позиція суду узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постановах від 27.03.2019 у справі №569/7589/17, від 10.04.2019 у справі №162/760/17 та постановах Верховного Суду від 06.05.2020 у справі №381/3359/17, від 26.07.2023 у справі №460/2589/20.
Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що наявність у позивача посвідчення потерпілої від Чорнобильської катастрофи (категорія 3) серії НОМЕР_1 дає їй право користування пільгами, встановленими Законом №796-XII, в тому числі і на призначення пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку відповідно до абз. 5 п. 2 ч. 1 ст. 55 Закону №796-XII, за умови підтвердження факту постійного проживання, постійного працевлаштування чи постійного навчання у зоні гарантованого добровільного відселення не менше 3 років з моменту аварії на ЧАЕС та станом на 01.01.1993.
У спірному рішенні відповідач-2 зазначив, що документами підтверджено факт проживання або роботи в зоні гарантованого добровільного відселення - 04 роки 08 місяців 27 днів (з 26.09.1986 по 11.05.1987 та з 01.08.1988 по 11.09.1992), що дає право на зниження пенсійного віку на 2 роки.
Таким чином, питання наявності у позивача необхідної кількості років проживання у зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01.01.1993 (не менше 3-х років) для призначення пенсії за віком із зниженням пенсійного віку не є спірними в межах цієї судової справи.
Крім того, факт роботи з 26.09.1986 по 11.05.1987 (7 місяців 16 днів) та проживання з 01.08.1988 по 11.09.1992 (4 роки 1 місяць 11 днів) в зоні гарантованого добровільного відселення підтверджується довідкою від 15.02.2018 № 07-06-07, виданою Відділом освіти, молоді та спорту Сарненської районної державної адміністрації Рівненської області; довідкою від 27.03.2025 №176/03-14, виданою Зносицьким старостинським округом Немовицької сільської ради Сарненського району Рівненської області, позивач була зареєстрована та проживала в с. Зносичі Сарненського району Рівненської області у періоди з 08.08.1988 по 11.09.1992; записами трудової книжки серії НОМЕР_2 (дата заповнення 05.10.1982).
Згідно з постановою Кабінету Міністрів Української РСР від 23.07.1991 №106 с. Зносичі Сарненського району Рівненської області відноситься до 3 зони гарантованого добровільного відселення.
Оцінюючи доводи позивача щодо її проживання на території зони гарантованого добровільного відселення в с. Зносичі Сарненського району Рівненської області у період з моменту аварії на ЧАЕС (26.04.1986) по 31.07.1986, суд зазначає таке.
Згідно з частинами першою та другою статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Аналіз вказаної правової норми свідчить про те, що учасник судового процесу - суб`єкт владних повноважень повинен доводити правомірність своїх рішень, дій чи бездіяльності виключно в адміністративних справах про їх оскарження. Водночас, інший учасник судового процесу не позбавлений обов`язку довести ті обставини, на яких ґрунтуються його позовні вимоги чи заперечення. Тобто обов`язок доказування в адміністративному процесі не покладено виключно на суб`єкта владних повноважень, а розподілений в залежності від вимог та заперечень.
У даному випадку обов`язок доказування правомірності оспорюваного рішення належить відповідачу-2, в той час як позивач зобов`язана підтвердити належними та допустимими доказами обставини, які стали підставою для звернення до суду з позовом щодо оскарження таких дій.
Відповідно до ч. 3 та ч. 4 ст. 15 Закону №796-ХІІ підставами для визначення статусу потерпілих від Чорнобильської катастрофи, які проживають або працюють на забруднених територіях, є довідка про період проживання, роботи на цих територіях. Видача довідок про період роботи (служби) по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, а також на територіях радіоактивного забруднення, про заробітну плату за цей період здійснюється підприємствами, установами та організаціями (військкоматами), а про період проживання на територіях радіоактивного забруднення, евакуацію, відселення, самостійне переселення - органами місцевого самоврядування.
Тобто, факт проживання особи на території зони гарантованого добровільного відселення засвідчує довідка органу державної влади чи органу місцевого самоврядування.
Така позиція суду узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постановах від 27.03.2019 у справі №569/7589/17, від 10.04.2019 у справі №162/760/17 та постановах Верховного Суду від 06.05.2020 у справі №381/3359/17, від 26.07.2023 у справі №460/2589/20.
Разом з тим, жодних належних та допустимих доказів на підтвердження обставин проживання на території зони гарантованого добровільного відселення в с. Зносичі Сарненського району Рівненської області у період з моменту аварії на ЧАЕС (26.04.1986) по 31.07.1986 позивач не надала. 
Відтак, покликання позивача про її проживання на території зони гарантованого добровільного відселення в с. Зносичі Сарненського району Рівненської області у період з моменту аварії на ЧАЕС (26.04.1986) по 31.07.1986 не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду справи, а відтак, цей період не підлягає врахуванню для призначення їй пенсії за віком із зниження пенсійного віку з підстав проживання на вказаній території.
Оскільки у період з 26.04.1986 по 31.07.1986 позивач не проживала в зоні гарантованого добровільного відселення, то вона не має права на зарахування початкової величини зниження пенсійного віку на 3 роки. 
У зв`язку з цим, покликання позивача про наявність у неї 5 років (з урахуванням 3 років початкової величини) проживання в зоні гарантованого добровільного відселення є безпідставними.
Враховуючи наявність у позивача посвідчення потерпілої внаслідок Чорнобильської катастрофи, а також довідок органу місцевого самоврядування та записи трудової книжки, які підтверджують факт проживання позивача в період з моменту аварії на ЧАЕС на території зони гарантованого добровільного відселення (категорія 3) - 4 роки 8 місяців 27 днів, суд дійшов висновку, що позивач має право на призначення пенсії із зменшенням пенсійного віку на 2 роки відповідно до ст. 55 Закону №796-ХІІ (2 роки додатково за повних 4 роки проживання в зоні гарантованого добровільного відселення).
Щодо покликань позивача на наявність у неї права на зниження пенсійного віку з підстав проживання (роботи, навчання) на території зони посиленого радіоекологічного контролю, суд зазначає наступне.
Як зазначалося судом вище по тексту цього судового рішення, виникнення права на зниження пенсійного віку законодавець пов`язує із фактом фізичного перебування особи у забрудненій зоні у зв`язку із постійним проживанням, або у зв`язку із роботою в такій місцевості. При цьому, як вбачається зі змісту ст. 55 вказаного Закону, зниження пенсійного віку залежить від рівня радіологічного забруднення місцевості та тривалості проживання в ній особи.
Наявність у позивача посвідчення потерпілої від Чорнобильської катастрофи дає їй право користування пільгами, встановленими Законом №796-XII, в тому числі і на призначення пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку відповідно до абз. 6 п. 2 ч. 1 ст. 55 Закону №796-XII, за умови підтвердження факту постійного проживання, постійного працевлаштування чи постійного навчання у зоні посиленого радіоекологічного контролю не менше 4 років з моменту аварії на ЧАЕС та станом на 01.01.1993.
Суд встановив, що згідно з Витягом з реєстру територіальної громади від 10.04.2025 №2025/004712783 ОСОБА_1 зареєстрована в м. Сарни Рівненської області з 11.09.1992.
Згідно з постановою Кабінету Міністрів Української РСР від 23.07.1991 №106 м. Сарни Рівненської області відноситься до 4 зони посиленого радіоекологічного контролю.
При цьому, суд враховує, що пунктом 2 розділу І Закону України від 28.12.2014 №76-VIII у статтю 2 Закону України “Про правовий режим території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи” від 27.02.1991 №791а-ХІІ внесено зміни, якими абзац 5 частини другої статті 2 цього закону виключено. Зазначені зміни набрали законної сили з 01.01.2015.
Отже, з 01.01.2015 зона посиленого радіоекологічного контролю виключена з переліку зон радіоактивного забруднення територій, визначених Законом України “Про правовий режим території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи” від 27.02.1991 №791а-ХІІ.
Таким чином, Витягом з реєстру територіальної громади від 10.04.2025 №2025/004712783 охоплюються період проживання позивача на території зони посиленого радіологічного контролю з 11.09.1992 по 31.12.2014 (22 роки 3 місяці 21 день).
Разом з тим, доказів проживання позивача у цій зоні у період з 26.04.1986 по 01.01.1993 матеріали справ не містять.
Таким чином, матеріалами справи підтверджено факт проживання позивача в зоні посиленого радіоекологічного контролю з 11.09.1992 по 31.12.2014 - 22 роки 3 місяці 21 день, з яких 0 років 3 місяці 22 дні проживання – станом на 01.01.1993.
Оскільки станом на 01.01.1993 позивач не проживала, не навчалася і не працювала у зоні посиленого радіоекологічного контролю не менше 4 років, то правових підстав для зменшення пенсійного віку та призначення пенсії згідно з абз. 6 п. 2 ч. 1 ст. 55 Закону №796-XII вона не набула.
Аналогічний правовий підхід застосовано Верховним Судом в постанові від 18.03.2025 у справі №460/27065/23, який враховано судом при вирішенні цієї справи.
При цьому, суд зауважує, що за змістом частини другої статті 55 Закону №796-XII пенсійний вік за бажанням особи може бути знижено тільки за однією підставою, передбаченою цією статтею, якщо не обумовлено інше.
Відтак, покликання позивача на наявність у неї права на призначення пенсії за віком із зниженням пенсійного віку у зв`язку із сумуванням періодів проживання в різних зонах радіоактивного забруднення, є необґрунтованими та не можуть бути враховані судом. 
Частиною третьою статті 55 №796-XII визначено, що призначення та виплата пенсій названим категоріям провадиться відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" і цього Закону.
Згідно з ч. 1 ст. 26 Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування” від 09.07.2003 №1058-ІV (далі – Закон №1058-ІV) особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.
Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу, зокрема: 
з 1 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року - не менше 30 років;
з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року - не менше 31 року; 
з 1 січня 2025 року по 31 грудня 2025 року - не менше 32 років;
з 1 січня 2026 року по 31 грудня 2026 року - не менше 33 років;
з 1 січня 2027 року по 31 грудня 2027 року - не менше 34 років;
починаючи з 1 січня 2028 року - не менше 35 років.
При цьому, частиною першою статті 55 Закону №796-ХІІ обумовлено, що особам, з числа постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону №1058-ІV, за наявності відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу.
Наявність страхового стажу, передбаченого частинами першою - третьою цієї статті, який дає право на призначення пенсії за віком, визначається на дату досягнення особою відповідного віку і не залежить від наявності страхового стажу на дату звернення за призначенням пенсії (абз. 2 ч. 4 ст. 26 Закону №1058-ІV). 
Враховуючи вимоги Законів №796-XII та №1058-ІV, право на призначення пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку на 2 роки позивач набуває в 58 років та за наявності страхового стажу 28 років. 
Судом встановлено, що ОСОБА_1 народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 , на день звернення до органу Пенсійного фонду із заявою про призначення пенсії (11.04.2025) вона досягла віку 60 років 0 місяців 8 днів, що є достатнім для призначення позивачу пенсії за віком у 2025 році. 
Вирішуючи питання наявності у позивача достатньої кількості страхового стажу для призначення пенсії, суд встановив та врахував таке.
У спірному рішенні відповідач-2 зазначив, що страховий стаж позивача становить 25 років 07 місяців 02 дні. 
Разом з тим, згідно з протоколом розрахунку пенсії, що сформований позивачем у кабінеті ПФУ станом на 15.08.2025, страховий стаж становить 26 років 3 місяці. 
Оцінюючи спірні правовідносини в цій частині, суд виходить з такого.
Згідно з частиною першою статті 5 Закону №1058-IV цей Закон регулює відносини, які виникають між суб`єктами системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону.
За приписами статті 8 Закону №1058-IV право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 24 Закону №1058-IV страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.
Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.
Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом (ч. 4 ст. 24 Закону №1058-IV).
Відповідно до ч. 1 ст. 56 Закону України “Про пенсійне забезпечення” від 05.11.1991 №1788-XII (далі – Закон №1788-ХІІ) до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.
Згідно з п. “д” ч. 3 ст. 56 Закону №1788-ХІІ до стажу роботи зараховується також навчання у вищих і середніх спеціальних навчальних закладах, в училищах і на курсах по підготовці кадрів, підвищенню кваліфікації та перекваліфікації, в аспірантурі, докторантурі і клінічній ординатурі.
За змістом пункту 8 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 №637 (далі - Порядок №637), час навчання у вищих навчальних, професійних навчально-виховних закладах, навчальних закладах підвищення кваліфікації та перепідготовки кадрів, в аспірантурі, докторантурі і клінічній ординатурі підтверджується дипломами, посвідченнями, свідоцтвами, а також довідками та іншими документами, що видані на підставі архівних даних і містять відомості про періоди навчання.
Суд встановив, що ОСОБА_1 навчалася в Луцькому державному педагогічному інституті ім. Лесі Українки у період з 01.09.1983 по 30.06.1988. 
Розпорядженням декана природничо-географічного факультету від 24.09.1986 Луцького державного педагогічного інституту ім. Лесі Українки Кичан Олену Іванівну, студентку четвертого курсу денної форми навчання, переведено на індивідуальний план навчання для роботи вчителем географії і біології Люхчанської СШ Сарненського району.
Наказом ректора № 42-С від 30.06.1988 Луцького державного педагогічного інституту ім. Лесі Українки та рішенням Державної екзаменаційної комісії Кичан Олені Іванівн7і присвоєно кваліфікацію та звання вчителя географії і біології середньої школи та видано диплом встановленого зразка.
Вказані обставини підтверджуються записами трудової книжки серії НОМЕР_2 (дата заповнення 05.10.1982), дипломом від 30.06.1988 серії НОМЕР_3 , архівною довідкою від 21.02.2018 №03-29/01/487, виданою Східноєвропейським національним університетом імені Лесі Українки.
В період з 26.09.1986 по 11.05.1987 позивач була призначена вчителем біології, хімії Чабельської восьмирічної школи, що підтверджується записами трудової книжки серії НОМЕР_2 (дата заповнення 05.10.1982), довідкою від 15.02.2018 № 07-06-07, виданою Відділом освіти, молоді та спорту Сарненської районної державної адміністрації Рівненської області.
Доказів переведення позивача з денної форми навчання на іншу форму навчання матеріали справи не містять.
Відтак, досліджені судом докази свідчать на користь висновку, що позивач навчалася в Луцькому державному педагогічному інституті ім. Лесі Українки у період з 01.09.1983 по 30.06.1988 на денній формі навчання і такий період підлягає зарахуванню до її страхового стажу позивачу.
Як встановлено судом, згідно з розрахунком страхового стажу (форма РС-право) органом Пенсійного фонду до страхового стажу позивача зараховано час її навчання лише з 01.09.1983 по 25.09.1986, а також період її роботи вчителем біології, хімії Чабельської восьмирічної школи з 26.09.1986 по 11.05.1987.
Таким чином, частину періоду навчання позивача на денній формі навчання в Луцькому державному педагогічному інституті ім. Лесі Українки з 12.05.1987 по 30.06.1988 не було зараховано відповідачем-2 до її страхового стажу.
Підстави незарахування вказаного періоду до страхового сажу позивача ні в спірному рішенні, ні у відзиві відповідач-2 не зазначив.
Водночас, в спірному рішенні зазначено, що за доданими до заяви документами до страхового стажу позивача зараховано всі періоди, що не відповідає встановленим судом обставинам.
З урахуванням викладеного, суд вважає протиправним незарахування до страхового стажу позивача частину періоду навчання на денній формі навчання в Луцькому державному педагогічному інституті ім. Лесі Українки з 12.05.1987 по 30.06.1988, що становить 1 рік 1 місяць 19 днів.
Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Частиною першою статті 2 КАС України визначено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Частина друга статті 2 КАС України передбачає, що у справах щодо оскарження рішень суб`єктів владних повноважень, суди перевіряють, зокрема, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).
Статтею 5 КАС України визначені способи захисту порушених прав, свобод та інтересів, та зазначено, що захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Відповідно до п. 4 та п. 10 ч. 2 ст. 245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.
Відповідно до частин першої, другої статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
За наведених обставин, суд дійшов висновку, що порушене право позивача підлягає судовому захисту шляхом визнання протиправним та скасування рішення відповідача-2 від 08.05.2025 №172650010574 в частині незарахування до страхового стажу позивача періоду її навчання в Луцькому державному педагогічному інституті ім. Лесі Українки з 12.05.1987 по 30.06.1988, а також відновленню шляхом зобов`язання органу Пенсійного фонду зарахувати вказаний період до страхового стажу позивача.
При визначенні територіального органу Пенсійного фонду, який має обов`язок поновлення порушеного права позивача, суд враховує положення абз. 1 п. 4.1 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженого постанова правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 № 22-1 (далі - Порядок №22-1), згідно з яким заяви, що подаються особами відповідно до цього Порядку, реєструються в електронному журналі звернень органу, що призначає пенсію. Після реєстрації заяви та сканування копій документів засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності визначається структурний підрозділ органу, що призначає пенсію, який формує атрибути сканованих документів (із зазначенням часу їх створення), електронну пенсійну справу (абз. 14 п. 4.2 Порядку №22-1).
Тож дії зобов`язального характеру щодо зарахування до страхового стажу позивача періоду її навчання в Луцькому державному педагогічному інституті ім. Лесі Українки з 12.05.1987 по 30.06.1988 має вчинити територіальний орган Пенсійного фонду України, визначений за принципом екстериторіальності, яким у цьому випадку є ГУ ПФУ у Львівській області.
Аналогічний правовий підхід застосовано Верховним Судом в постановах від 08.02.2024 у справі №500/1216/23 та від 07.05.2024 у справі №460/38580/22.
Підсумовуючи наведене у сукупності, суд зазначає, що за встановленими обставинами справи загальний страховий стаж позивача складає 26 років 8 місяців 21 день, що є недостатнім для призначення пенсії за віком із зниженням пенсійного віку на 2 роки, оскільки, як вже зазначалося судом, наявність у позивача страхового стажу у 2025 році має становити не менше 28 років.
Оскільки на момент звернення до органу Пенсійного фонду (11.04.2025) у позивача відсутній необхідний страховий стаж 28 років, то вона не набула права на призначення пенсії за віком із зниженням пенсійного віку.
Відповідно до ч. 2 ст. 26 Закону №1058-ІV у разі відсутності, починаючи з 1 січня 2018 року, страхового стажу, передбаченого частиною першою цієї статті, право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 63 роки мають особи за наявності страхового стажу, зокрема: 
з 1 січня 2026 року по 31 грудня 2026 року - від 23 до 33 років;
з 1 січня 2027 року по 31 грудня 2027 року - від 24 до 34 років;
починаючи з 1 січня 2028 року - від 25 до 35 років.
Враховуючи вимоги Закону №1058-ІV та наявності у позивача страхового стажу 26 років 8 місяців 21 день, право на призначення пенсії за віком із зниженням пенсійного віку за документами, наданими до заяви про її призначення від 11.04.2025, позивач набуває в 61 рік (ч. 2 ст. 26 Закону №1058-ІV). 
Таким чином, суд дійшов висновку, що відповідач-2 правомірно відмовив позивачу в призначенні пенсії за віком з підстав відсутності у неї необхідного страхового стажу.
В розумінні КАС України захист прав, свобод та інтересів осіб завжди є наступним, тобто передбачає наявність встановленого судом факту їх порушення.
Оскільки суд дійшов висновку про відсутність у позивача права на призначення пенсії станом на дату звернення до органу Пенсійного фонду, то позовна вимога про зобов`язання призначити пенсію за віком відповідно до статті 55 Закону № 796-ХІІ задоволенню не підлягає.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Зважаючи на викладене, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню.
Оскільки ухвалою суду від 22.08.2025 позивача звільнено від сплати судового збору за пред`явлення даного позову, а доказів понесення інших судових витрат матеріали справи не містять, то судові витрати відповідно до статті 139 КАС України не розподіляються. 
Керуючись статтями 241-246, 255, 263, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
В И Р І Ш И В :
Позов задовольнити частково.
Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області від 08.05.2025 №172650010574 в частині незарахування до страхового стажу ОСОБА_1 період навчання в Луцькому державному педагогічному інституті імені Лесі Українки з 12.05.1987 по 30.06.1988.
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 період навчання в Луцькому державному педагогічному інституті імені Лесі Українки з 12.05.1987 по 30.06.1988.
У задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.
Учасники справи:
Позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 . ЄДРПОУ/РНОКПП НОМЕР_4 ) 
Відповідач - Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області (вул. Митрополита Андрея, 10, м. Львів, Львівська обл., 79016. ЄДРПОУ/РНОКПП 13814885) Відповідач - Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області (вул. Олександра Борисенка, буд. 7, м. Рівне, Рівненська обл., 33028. ЄДРПОУ/РНОКПП 21084076) 
Повний текст рішення складений 16 березня 2026 року.

Суддя       Н.О. Дорошенко