ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2026 року
м. Київ

справа № 545/2585/23
провадження № 61-12156св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
судді-доповідача - Фаловської І. М.,
суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Сердюка В. В., Ситнік О. М.,

учасники справи:
позивач - Полтавська окружна прокуратура Полтавської області в інтересах держави в особі Полтавської міської ради,
відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Захаров Тарас Григорович, на рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 09 квітня 2025 року у складі судді Путрі О. Г. та постанову Полтавського апеляційного суду від 30 липня 2025 року у складі колегії суддів Дорош А. І., Лобова О. А., Триголова В. М.,

ВСТАНОВИВ:
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У липні 2023 року Полтавська окружна прокуратура Полтавської області в інтересах держави в особі Полтавської міської ради звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про зобов`язання повернути земельну ділянку водного фонду, скасування державної реєстрації права власності та припинення речових прав на земельну ділянку.
Позов мотивовано тим, що Головне управління Держгеокадастру в Полтавській області (далі - ГУ Держгеокадастру в Полтавській області) наказом від 30 січня 2019 року № 724-СГ «Про затвердження проекту землеустрою та передачу у власність» передало у власність ОСОБА_2 земельну ділянку, площею 0,12 га, для ведення індивідуального садівництва з кадастровим номером 5324081900:00:001:0133, що розташована на території Ковалівської сільської ради Полтавського району за межами населеного пункту. 
На підставі вказаного рішення 18 листопада 2019 року до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено запис № 34250208 про державну реєстрацію права приватної власності на зазначену земельну ділянку. 
02 грудня 2019 року відповідно до договору купівлі-продажу № 2642 право на вказану земельну ділянку набула ОСОБА_3 . Цього ж дня до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено запис № 34410606 про реєстрацію за ОСОБА_3 земельної ділянки з кадастровим номером 5324081900:00:001:0133, площею 0,12 га, для ведення індивідуального садівництва, що розташована на території Ковалівської сільської ради Полтавського району за межами населеного пункту. 
28 лютого 2020 року відповідно до договору купівлі-продажу № 508 право на вказану земельну ділянку набув ОСОБА_1 . Цього ж дня до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено запис № 35729106 про реєстрацію земельної ділянки за ОСОБА_1 . 
Прокурор посилався на те, що наказ ГУ Держгеокадастру в Полтавській області від 30 січня 2019 року № 724-СГ видано з порушенням вимог чинного законодавства, оскільки спірна земельна ділянка розташована у межах заплави та водоохоронній зоні річки Коломак, тобто належить до земель водного фонду України та відповідно до статті 84 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) не може передаватись у приватну власність. За результатами досудового розслідування за фактом розташування 48 земельних ділянок у заплаві та водоохоронній зоні річки Коломак відкрито кримінальне провадження за частиною першою статті 364 Кримінального кодексу України (далі - КК України), відомості про яке внесено 18 травня 2017 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань (далі - ЄРДР), зокрема і щодо спірної земельної ділянки. 
Вважав, що відповідач не мав перешкод у доступі до законодавства і через зовнішні, об`єктивні, явні і видимі природні ознаки спірної земельної ділянки, проявивши розумну обачність, міг і повинен був знати про те, що ділянка перебуває у межах заплави та водоохоронної зони річки Коломак, а тому вибула з володіння держави всупереч вимогам закону, що ставить добросовісність відповідача під час набуття земельної ділянки у власність під обґрунтований сумнів.
Прокурор просив суд: 
зобов`язати ОСОБА_1 повернути земельну ділянку з кадастровим номером 5324081900:00:001:0133 у власність держави в особі Полтавської міської ради;
скасувати у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію права власності за ОСОБА_1 на земельну ділянку з кадастровим номером 5324081900:00:001:0133 з одночасним припиненням речових прав на вказану земельну ділянку ОСОБА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1966738853240).
Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій і мотиви їх ухвалення 
Полтавський районний суд Полтавської області рішенням від 09 квітня 2025 року позов Полтавської окружної прокуратури Полтавської області в інтересах держави в особі Полтавської міської ради задовольнив частково.
Зобов`язав ОСОБА_1 повернути земельну ділянку, площею 0,12 га, з кадастровим номером 5324081900:00:001:0133, цільове призначення - для ведення індивідуального садівництва, яка розташована на території Ковалівської сільської ради Полтавського району за межами населеного пункту, у власність держави в особі Полтавської міської ради.
У задоволенні решти позовних вимог відмовив.
Вирішив питання про розподіл судових витрат.
Полтавський апеляційний суд постановою від 30 липня 2025 року рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 09 квітня 2025 року залишив без змін.
Суди керувались тим, що відповідач через зовнішні, об`єктивні, явні і видимі природні ознаки спірної земельної ділянки, проявивши розумну обачність, міг і повинен був знати про те, що ділянка належить до водного фонду та набуття права приватної власності на неї є неможливим. За таких обставин належним способом захисту прав є вимога про зобов`язання відповідача повернути земельну ділянку у власність територіальної громади. Інші позовні вимоги не є ефективним способом захисту, тому задоволенню не підлягають. 
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги
ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Захаров Т. Г., просить скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у частині задоволених позовних вимог і передати справу на новий розгляд, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
У касаційній скарзі як на підставу касаційного оскарження судових рішень заявник посилається на пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України, оскільки відсутній висновок Верховного Суду щодо застосування положень Закону України від 12 березня 2025 року № 4292-ІX «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо посилення захисту прав добросовісного набувача» (далі - Закон № 4292-ІX), який набрав чинності 09 квітня 2025 року у день ухвалення рішення у справі, що переглядається. 
ОСОБА_1 зазначає, що суди не застосували положень пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 4292-ІХ щодо зворотності дії в часі його положень, зокрема стосовно умов та порядку компенсації органом державної влади або органом місцевого самоврядування добросовісному набувачеві вартості нерухомого майна, оцінка (експертно-грошова оцінка земельної ділянки) якого здійснена в порядку, визначеному законом, чинна на дату подання позовної заяви, у справах, в яких судом першої інстанції не ухвалено рішення про витребування майна у добросовісного набувача на день набрання чинності цим Законом.
Заявник посилається на те, що суди не звернули уваги, що йому як відповідачу мала бути виплачена компенсація відповідно до частини п`ятої статті 390 ЦК України в редакції Закону № 4292-ІХ, положення якої в цій редакції мають зворотну дію в часі відповідно до пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 4292-ІХ.
Апеляційний суд, зокрема, неправильно застосував пункт 1 частини третьої статті 388 ЦК України у редакції Закону № 4292-ІX щодо відсутності підстав для застосування позовної давності, при цьому не звернув уваги на те, що положення Закону № 4292-ІX у частині обов`язкової одночасної виплати відповідачу компенсації як добросовісному набувачеві підлягають застосуванню у цій справі.
Отже, вважає, що суд передчасно ухвалив рішення про задоволення позову і повернув земельну ділянку із володіння  ОСОБА_1 на користь держави без виплати йому компенсації її вартості.
Доводи інших учасників справи
03 листопада 2025 року прокурор подав відзив на касаційну скаргу, зазначаючи про те, що судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій в оскаржуваній частині є законними і обґрунтованими, висновки судів відповідають встановленим обставинам справи, а тому підстав для їх скасування немає. 
Рух справи у суді касаційної інстанції
24 вересня 2025 року до Верховного Суду засобами поштового зв`язку надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Захаров Т. Г., на рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 09 квітня 2025 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 30 липня 2025 року.
Верховний Суд ухвалою від 14 жовтня 2025 року відкрив касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Захаров Т. Г., на рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 09 квітня 2025 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 30 липня 2025 року та витребував матеріали справи.
У жовтні 2025 року справа надійшла до Верховного Суду.
Фактичні обставини справи, що встановили суди
Наказом Головного управління Держгеокадастру в Полтавській області від 30 січня 2019 року № 724-СГ «Про затвердження проекту землеустрою та передачу у власність» ОСОБА_2 передано у власність земельну ділянку, площею 0,12 га, для індивідуального садівництва з кадастровим номером 5324081900:00:001:0133, що розташована за межами населених пунктів на території Ковалівської сільської ради Полтавського району Полтавської області (т. 1, а. с. 23).
На підставі наказу від 30 січня 2019 року № 724-СГ 18 листопада 2019 року до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено запис № 34250208 про державну реєстрацію права приватної власності на вказану земельну ділянку.
Відповідно до договору купівлі-продажу від 02 грудня 2019 року № 2642 право на спірну земельну ділянку набула ОСОБА_3 , у зв`язку з чим 02 грудня 2019 року до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено запис № 34410606 про реєстрацію земельної ділянки, площею 0,12 га, з кадастровим номером 5324081900:00:001:0133 для індивідуального садівництва, що розташована за межами населеного пункту на території Ковалівської сільської ради Полтавського району Полтавської області, за ОСОБА_3 .
Згідно з договором купівлі-продажу від 28 лютого 2020 року № 508 право на земельну ділянку набув ОСОБА_1 , у зв`язку з чим 28 лютого 2020 року до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено запис № 35729106 про реєстрацію цієї земельної ділянки за ОСОБА_1 (т. 1, а. с. 24-27).
18 травня 2017 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесено відомості про кримінальне правопорушення № 42017171010000088 за частиною першою статті 364 КК України, за фактом протиправного передання у приватну власність земельних ділянок з цільовим призначенням для ведення індивідуального садівництва, що розташовані за межами населеного пункту на території Ковалівської сільської ради Полтавського району Полтавської області (т. 1, а. с. 22).
Відповідно до висновків судової земельно-технічної експертизи та експертизи з питань землеустрою, проведеної експертами Київського науково дослідного інституту судових експертиз від 06 березня 2020 року № 31248/19-41/6992-7002/20-41, підтверджено розташування земельної ділянки з кадастровим номером 5324081900:00:001:0133 у заплаві річки Коломак. Також експертним висновком встановлено, що проєкт землеустрою щодо відведення земельної ділянки з кадастровим номером 5324081900:00:001:0133 не відповідає за змістом вимогам земельного законодавства та іншим нормативним документам з питань землеустрою та землекористування, чинних на дату державної реєстрації земельної ділянки (т. 1, а. с. 29-51).
Оскільки відповідач не заявляв клопотання про проведення експертизи в цивільній справі, водночас був наявний висновок земельно-технічної експертизи та експертизи з питань землеустрою, проведеної в кримінальному провадженні, який містить інформацію щодо предмета доказування в цивільній справі, суд першої інстанції врахував вказаний експертний висновок та оцінив його разом з іншими доказами у справі.
Відповідно до документації, виготовленої Регіональним офісом водних ресурсів у Полтавській області «Нанесення на геодезичні матеріали зон затоплення заплави річки Коломак за матеріалами «Визначення зон можливого затоплення в межах міста Полтава та Полтавського району Полтавської області», що була розроблена у 2003 році відділом комплексного проєктування Полтавського обласного виробничого управління водного господарства «Полтававодгосп», земельна ділянка з кадастровим номером 5324081900:00:001:0133 розташована між розрахунковими створами № 7 і № 8 у правобережній заплаві річки Коломак. Методом інтерполяції між цими створами нанесені зони затоплення різних забезпеченостей. За результатами виконаних робіт встановлено, що затоплення земельної ділянки спостерігається при рівні 1, 5, 10, 25 та 50 % забезпеченості. За результатами наведених робіт встановлено, що за рівня 50 % забезпеченості спостерігається затоплення частини зазначених у листі прокуратури від 11 травня 2019 року земельних ділянок, а за рівня 25 % забезпеченості та вище (10,5, або 1 %) спостерігається (відбуватиметься) затоплення всіх зазначених ділянок (т. 1, а. с. 216-225).
Відповідно до «Техническая документация по установлению водоохранных зон и прибрежных полос малих рек и водоемов Полтавского района, Полтавской области» 1981 року установлено, що у вказаній документації, зокрема в «Книга 2. Графические материалы» міститься план землекористування Колгоспу «імені Макаренка», де і розташована спірна земельна ділянка, а відповідно до листа Ковалівської сільської ради № 868 згідно з картографічними матеріалами від 1992 року землі, що перебували у користуванні колгоспу «імені Макаренка», належать до заболочених сіножатей та місцями боліт (землі водного фонду) (т. 1, а. с. 162, 163, 206, 207).
Документація «Техническая документация по установлению водоохранных зон и прибрежных полос малих рек и водоемов Полтавского района, Полтавской области» 1981 року затверджена рішенням Полтавської районної ради народних депутатів «Про затвердження технічної документації становлення водоохоронних зон та прибережних смуг малих річок і водойм» від 31 липня 1981 року № 338.
У пункті 3 вказаного рішення зазначено, що виконкоми сільських Рад народних депутатів доводять до відома населення і всіх зацікавлених організацій свої рішення про межі водоохоронних зон та прибережних смуг, а також про водоохоронний режим, який діє на території цих зон і смуг (т. 1, а. с. 166).
Полтавська окружна прокуратура на адресу Полтавської міської ради направила лист від 31 січня 2023 року № 55-114-1884вих-23 для повідомлення уповноваженого органу про наявність порушень інтересів держави та необхіднвсть вжиття заходів реагування до їх поновлення шляхом повернення земельної ділянки водного фонду до комунальної власності (самостійного звернення до суду з відповідним позовом) (т. 1, а. с. 65-70).
Заходів реагування протягом встановленого у листі строку Полтавська міська рада не вжила.
Полтавській міській раді відомо про виявлені порушення і остання не вжила заходів як розпорядник земельної ділянки, належної територіальній громаді, щодо оскарження правовстановлюючих документів у судовому порядку з підстав порушень вимог земельного та водного законодавства. 
Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону оскаржувані рішення місцевого суду та постанова суду апеляційної інстанції не відповідають.
Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Згідно зі статтею 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
У статті 129 Конституції України визначено, що суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права. Основними засадами судочинства є, зокрема, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.
Згідно зі статтями 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
У частині першій статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до частини першої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (постанова Верховного Суду від 15 березня 2023 року у справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22), постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968сво21)).
Приватноправовими нормами визначено обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права / інтересу; сплив позовної давності (постанова Верховного Суду від 08 листопада 2023 року у справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23), постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року у справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22)).
У справі, що переглядається, прокурор звернувся до суду з позовом, спрямованим на відновлення права володіння держави на земельну ділянку водного фонду шляхом її повернення, скасування державної реєстрації права власності та припинення речових прав на цю земельну ділянку.
Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, визначив характер спірних правовідносин та норми матеріального права, які підлягають застосуванню, дослідив наявні у справі докази і дав їм правову оцінку, встановив обставини справи, внаслідок чого дійшов висновку про те, що спірна земельна ділянка розташована в межах заплави та у водоохоронній зоні річки Коломак, тобто належить до земель водного фонду України та підлягає поверненню у володіння держави.
Водночас в апеляційній скарзі ОСОБА_1 , зокрема, посилався на те, що є добросовісним набувачем майна, а суд першої інстанції не застосував положення Закону № 4292-ІX, який набрав чинності на час ухвалення рішення місцевого суду, про компенсацію добросовісному набувачеві вартості майна, що вибуває з його власності, яка має бути попередньо внесена прокурором на депозитний рахунок суду, тому суд першої інстанції передчасно ухвалив рішення про задоволення позову без вирішення питання про компенсацію.
Відхиляючи наведені доводи, апеляційний суд, зазначив, що згідно з пунктом 1 частини третьої статті 388 ЦК України держава, територіальна громада, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті, також не може витребувати майно від добросовісного набувача на свою користь, якщо з моменту реєстрації у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно права власності першого набувача на нерухоме майно, передане такому набувачеві з державної або комунальної власності у приватну власність, незалежно від виду такого майна, минуло більше десяти років. У справі, що переглядається, першим набувачем спірної земельної ділянки став ОСОБА_2 30 січня 2019 року, тобто з моменту реєстрації права власності минуло менше десяти років. 
Апеляційний суд не виклав висновків щодо застосовності положень частини п`ятої статті 390 ЦК України, на чому наголошував відповідач. 
У касаційній скарзі ОСОБА_1 зазначає, що Закон № 4292-ІХ набрав законної сили 09 квітня 2025 року, у цей же день місцевий суд ухвалив оскаржуване рішення у справі, проте помилково не застосував положення цього Закону щодо компенсації відповідачу як добросовісному набувачеві вартості втраченого майна - спірної земельної ділянки.
Заявник не погоджується з висновками апеляційного суду, який неправильно розтлумачив положення законодавства та помилково послався на норму Закону № 4292-ІХ, а саме пункт 1 частини третьої статті 388 ЦК України, яка не підлягає застосуванню у спірних правовідносинах.
У зв`язку з наведеним заявник посилається на відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування положень Закону № 4292-ІХ у подібних правовідносинах у частині необхідності компенсувати добросовісному набувачеві вартість майна, якого він позбавляється, яка має бути попередньо внесена прокурором на депозитний рахунок суду у разі, якщо закон набрав законної сили на час ухвалення рішення судом першої інстанції.
Водночас касаційна скарга не містить заперечень правильності висновків судів про незаконність вибуття спірної земельної ділянки із володіння держави та її належності до земель водного фонду.
У справі, що переглядається, суди позбавили відповідача права власності на спірну земельну ділянку шляхом її повернення у володіння держави в особі Полтавської міської ради без вирішення питання про справедливу сатисфакцію за втрачене (повернене) майно, з чим не погоджується заявник.
Верховний Суд частково погоджується з доводами касаційної скарги, керуючись таким.
Згідно із частиною першою статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Земельна ділянка, право на володіння якої є предметом спору у справі, що переглядається, є «майном» для цілей статті 1 Першого протоколу до Конвенції.
Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право.
Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки - не встановлює такого порушення, якщо дотримані всі три критерії (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17).
Необхідність виправити стару «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися у нове право, добросовісно набуте особою, яка покладалася на законність дій органу державної влади. Ризик будь-якої помилки органу державної влади має покладатися на саму державу і помилки не повинні виправлятися за рахунок зацікавлених осіб. У контексті скасування помилково наданого права власності принцип належного урядування може не лише покладати на органи державної влади обов`язок діяти невідкладно під час виправлення своєї помилки, але й може також вимагати виплати колишньому добросовісному власнику належної компенсації або іншого виду відповідного відшкодування (рішення ЄСПЛ від 11 червня 2020 року у справі «Фортеця проти України», заява № 68946/10, пункт 42, від 12 грудня 2024 року у справі «ТОВ «Одеська бутербродна компанія» проти України», заява № 59414/15, пункт 26).
Потреба у виправленні попередньої несправедливості не має становити непропорційне втручання у право, щойно набуте особою, яка добросовісно покладалася на законність дій державного органу (рішення ЄСПЛ від 31 травня 2016 року у справі «Вукушич проти Хорватії» («Vukusic v. Croatia»), заява № 69735/11, пункт 64; від 12 червня 2018 року «Бейнарович та інші проти Литви» («Beinarovic and Others v. Lithuania»), заяви № № 70520/10, 21920/10, 41876/11, пункт 140).
Отже, у разі встановлення, що припинення майнового права особи на земельну ділянку відповідає критеріям законності, зокрема передбачено нормами ЗК України, то необхідно встановити, чи потребують такого втручання загальні інтереси суспільства і чи є таке втручання у мирне володіння майном пропорційним до цілей, які це втручання переслідує. 
Тому суди під час розгляду справ, пов`язаних із захистом права власності на землю чи права землекористування, повинні неухильно дотримуватися положень законодавства України в частині підстав для припинення прав на землю та застосування наслідків позбавлення таких прав з урахуванням гарантій, установлених статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, стосовно захисту права власності добросовісного набувача.
Висновки про те, що позбавлення власності особи без виплати відповідної майнової компенсації узаконює порушення органів державної влади чи місцевого самоврядування, викладено у численних рішеннях ЄСПЛ, у яких суд звертає увагу на важливість дотримання принципу пропорційності втручання щодо добросовісного власника майна та пов`язує необхідність відшкодування добросовісним власникам ринкової вартості майна із фактом позбавлення власності.
Так, у рішенні від 09 травня 2025 року у справі «Кулик проти України» (заява № 40214/16) ЄСПЛ вкотре у подібних правовідносинах встановив порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, зробив висновок, що суть справи полягає в оцінці пропорційності і, зокрема, у наявності можливості у заявника отримати компенсацію, або будь-яку іншу форму відшкодування за позбавлення його майна, а саме земельної ділянки у межах водоохоронної зони (прибережної захисної смуги), а також повторив, що позбавлення власності без виплати суми, обґрунтовано пов`язаної з її вартістю, зазвичай становитиме непропорційне втручання, а повна відсутність відшкодування шкоди може вважатися виправданою за статтею 1 Першого протоколу до Конвенції лише за виняткових обставин.
У справі «Шмакова проти України» (рішення від 11 січня 2024 року, заява № 70445/13) у справі про позбавлення права власності на земельну ділянку за результатами провадження, ініційованого прокурором з метою повернення цієї земельної ділянки заводу, який перебуває у державній власності, ЄСПЛ зробив висновок про те, що позбавлення власності (безвідносно до обраного способу захисту) без виплати суми, обґрунтовано пов`язаної з її вартістю, зазвичай призводить до недотримання необхідного справедливого балансу між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи і становить непропорційний тягар для заявника. У контексті скасування помилково наданих майнових прав принцип «належного урядування» може покладати на органи державної влади обов`язок діяти оперативно у виправленні їхньої помилки, а також потребувати виплати адекватної компенсації чи іншого виду належного відшкодування колишнім добросовісним власникам. 
Суд зазначив, що позбавлення заявниці права власності на її земельну ділянку без надання будь-якої форми компенсації чи відшкодування не забезпечило справедливий баланс між вимогами суспільного інтересу, якщо такі були, з одного боку, і правом заявниці на мирне володіння своїм майном, з іншого. ЄСПЛ констатував порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції.
Подібні висновки щодо необхідності виплати справедливої сатисфакції у разі позбавлення державою особи приватного права права на майно ЄСПЛ виклав також і у справі «ПП «Маркеттранс» проти України» (рішення від 25 червня 2025 року, заява № 16989/15).
У справі «Звонар проти України» ЄСПЛ зазначив, що умови компенсації згідно з відповідним законодавством є суттєвими для оцінки того, чи відповідає оскаржуваний захід необхідному справедливому балансу, і, зокрема, чи накладає він непропорційний тягар на відповідних осіб. У зв`язку з цим вилучення майна без виплати суми, пропорційної його вартості, зазвичай являє собою непропорційне втручання, тоді як повна відсутність компенсації може вважатися виправданою згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції лише за виняткових обставин (рішення від 20 листопада 2025 року, заява № 20532/16, пункт 28).
З урахуванням викладеного колегія суддів зазначає, що повернення земельної ділянки у володіння держави підпадає під умови обов`язкової компенсації вартості такого майна добросовісному набувачеві за відсутності виняткових обставин, оскільки відповідна компенсація першочергово гарантується статтею 1 Першого протоколу до Конвенції та відповідає принципам розумності і справедливості.
Подібні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 04 лютого 2026 року у справі № 554/10397/16-ц, яку ухвалено після подання касаційної скарги, що є підставою для виходу за межі доводів касаційної скарги відповідно до частини третьої статті 400 ЦПК України.
Водночас заявник у апеляційній та касаційній скаргах посилався на те, що місцевий суд не застосував норми Закону № 4292-ІХ, що передбачають обов`язкову компенсацію добросовісному набувачеві вартості втраченого майна, який був чинним на час ухвалення рішення судом першої інстанції, з чим частково погоджується колегія суддів з огляду на таке.
Закон № 4292-ІХ було ухвалено 12 березня 2025 року. Він посилив захист прав добросовісного набувача шляхом реалізації наведених вище конвенційних положень та актуальної практики ЄСПЛ у справах за заявами проти України щодо необхідності справедливої компенсації добросовісному набувачеві у разі позбавлення його майна на користь держави.
Відповідно до пояснювальної записки до проєкту Закону № 4292-ІХ метою його ухвалення було, зокрема, унеможливлення застосування правил негаторного позову до випадків, якщо органом державної влади або місцевого самоврядування, незалежно від того, чи мав такий орган відповідні повноваження, вчинялись будь-які дії, спрямовані на відчуження майна, в результаті яких набувачем такого майна стала фізична особа та/або юридична особа, що діє на основі приватної власності, а саме в частині застосування позовної давності та стягнення справедливої компенсації на користь добросовісного набувача без необхідності додаткового звернення добросовісного набувача з позовами щодо відшкодування шкоди, завданої йому внаслідок позбавлення його майна.
Вказаний Закон набув чинності 09 квітня 2025 року.
У статті 5 ЦК України передбачено, що акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.
Полтавський районний суд Полтавської області ухвалив рішення 09 квітня 2025 року, тобто в день набрання чинності Законом № 4292-IX, тому його положення були обов`язковими до застосування судом.
Подібні висновки щодо дії закону в часі у правовідносинах, пов`язаних із позбавленням добросовісного набувача права на майно за позовом прокурора, викладено у постанові Верховного Суду від 02 квітня 2025 року у справі № 906/50/24.
Законом № 4292-ІХ статтю 390 ЦК України доповнено частиною п`ятою такого змісту: «5. Суд одночасно із задоволенням позову органу державної влади, органу місцевого самоврядування або прокурора про витребування нерухомого майна від добросовісного набувача на користь держави чи територіальної громади вирішує питання про здійснення органом державної влади або органом місцевого самоврядування компенсації вартості такого майна добросовісному набувачеві. Суд постановляє рішення про витребування нерухомого майна від добросовісного набувача на користь держави чи територіальної громади, за умови попереднього внесення органом державної влади, органом місцевого самоврядування або прокурором вартості такого майна на депозитний рахунок суду. Перерахування грошових коштів як компенсації вартості нерухомого майна з депозитного рахунку суду здійснюється без пред`явлення добросовісним набувачем окремого позову до держави чи територіальної громади. Держава чи територіальна громада, яка на підставі рішення суду компенсувала добросовісному набувачеві вартість майна, набуває право вимоги про стягнення виплачених грошових коштів як компенсації вартості майна до особи, з вини якої таке майно незаконно вибуло з володіння власника. Порядок компенсації, передбачений цією частиною, не застосовується щодо об`єктів приватизації, визначених Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду». Для цілей цієї статті під вартістю майна розуміється вартість майна, оцінка (експертно-грошова оцінка земельної ділянки) якого здійснена в порядку, визначеному законом, чинна на дату подання позовної заяви».
Також Законом № 4292-ІХ статтю 391 ЦК України доповнено частиною другою такого змісту: «Якщо органом державної влади або органом місцевого самоврядування, незалежно від того, чи мав такий орган відповідні повноваження, вчинялися будь-які дії, спрямовані на відчуження майна, в результаті яких набувачем такого майна став суб`єкт права приватної власності, спори щодо володіння та/або розпоряджання, та/або користування таким майном відповідним органом державної влади або органом місцевого самоврядування вирішуються на підставі статей 387 і 388 цього Кодексу.».
Вказані положення передбачають оцінку правомірності втручання держави, зокрема, у право володіння кінцевого набувача, в тому числі на предмет необхідності виплати компенсації, незалежно від способу захисту, обраного позивачем.
Із системного аналізу вказаних норм випливає, що за наслідками розгляду справи про витребування нерухомого майна від добросовісного набувача на користь держави чи територіальної громади суд ухвалює рішення про витребування майна виключно за умови попереднього внесення органом державної влади, органом місцевого самоврядування або прокурором вартості такого майна на депозитний рахунок суду. При цьому, ухвалюючи рішення про витребування майна, суд вирішує питання про здійснення органом державної влади або органом місцевого самоврядування компенсації вартості такого майна добросовісному набувачеві. Перерахування грошових коштів здійснюється без пред`явлення добросовісним набувачем окремого позову до держави чи територіальної громади (постанова Верховного Суду від 28 січня 2026 року у cправі № 922/2555/21).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 грудня 2025 року у справі № 908/2388/21 (провадження № 12-73гс24) суд зазначив про необхідність оцінки добросовісності кінцевого набувача, пропорційності застосовуваних до нього засобів та можливості відшкодування кінцевому набувачеві збитків за негаторним позовом.
Отже, повернення земельної ділянки, зокрема водного фонду, територіальній громаді в особі органу місцевого самоврядування, підпадає під визначені статтею 390 ЦК України у редакції Закону № 4292-IX (був чинним на час розгляду справи судом першої інстанції) умови компенсації вартості такого майна добросовісному набувачеві незалежно від способу вилучення земельної ділянки у кінцевого набувача на користь держави (витребування чи повернення).
У справі, що переглядається, відповідач у судах першої та апеляційної інстанцій та у касаційній скарзі посилався на те, що є добросовісним набувачем спірної земельної ділянки, тому має право на компенсацію її вартості.
Суд першої інстанції, спростовуючи добросовісність відповідача, посилався лише на те, що через зовнішні, об`єктивні, явні і видимі природні ознаки спірної земельної ділянки, проявивши розумну обачність, той міг і повинен був знати про те, що ділянка належить до водного фонду та набуття права приватної власності на неї є неможливим.
Добросовісність та недобросовісність характеризують насамперед ступінь обізнаності набувача про правомірність набуття майна в особи, яка немає права на його відчуження. Водночас такі категорії, як добросовісність, яка належить до фундаментальних засад цивільного права (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України), а також недобросовісність не можуть тлумачитися або застосовуватися формально, ґрунтуватися на припущеннях.
Добросовісність набувача презюмується, тобто набувач вважається добросовісним доки не буде доведено протилежне. Добросовісність дій набувача визначається судом у кожному конкретному випадку.
Основними критеріями, які визначають добросовісність / недобросовісність набувача майна, є такі категорії, як «знав / не знав», «міг знати / не міг знати».
За загальним правилом, під поняттям «знав»необхідно розуміти не лише безпосередню обізнаність особи в тому, що вона набуває майно в суб`єкта, який не наділений правом на його відчуження, а й водночас усвідомлення факту порушення своїми діями прав іншої особи. Що ж до поняття «міг знати», то воно характеризує недобросовісність того володільця (набувача), який хоч і не був безпосередньо інформований про відсутність у відчужувача права на відчуження майна, але, проявивши принаймні розумну обачність, міг знати про це (постанова Верховного Суду у складі судової палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду від 18 вересня 2025 року у cправі № 922/82/20).
Особа, купуючи майно, має діяти обачно. Однак проста необачність не може виключати добросовісності особи.
Водночас саме об`єктивні характеристики майна можуть враховуватися під час оцінки добросовісності / недобросовісності набувача, зокрема, якщо ознака випливає з самого певного місцезнаходження земельної ділянки водного фонду. 
У справі, що переглядається, оскаржувані рішення не містять обґрунтування того, через які саме зовнішні ознаки спірної земельної ділянки, наявні станом на 2020 рік, відповідач міг або повинен був знати про неможливість набуття земельної ділянки у власність, ураховуючи те, що з наявних у матеріалах справи доказів випливає, що зовнішні ознаки заболоченості спірної земельної ділянки існували станом на 1992 рік (т. 1, а. с. 162, 163, 206, 207).
Крім того, суд першої інстанції не мотивував наявності свідомого розуміння відповідачем неправомірності його дій щодо набуття земельної ділянки водного фонду саме у 2020 році та не оцінив баланс інтересів, ураховуючи «помилку» державного органу під час виділення земельної ділянки первісному набувачеві та подальше «погодження» під час вчинення реєстраційних дій наступних відчужень цієї ділянки, коли будь-які «помилки» і подальші «погодження» держави мають слугувати на користь потерпілої особи.
Отже, суди не навели обґрунтованих і достатніх мотивів наявності виняткових обставин у розумінні останньої практики ЄСПЛ, за яких повна відсутність компенсації може вважатися виправданою згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції та з урахуванням принципів розумності і справедливості.
Апеляційний суд, відхиляючи доводи апеляційної скарги про застосовність положень Закону № 4292-IX до спірних правовідносин у частині обов`язкової компенсації відповідачу як добросовісному набувачу вартості майна, зазначив лише, що відповідно до пункту 1 частини третьої статті 388 ЦК України (в редакції Закону № 4292-IX) позовна давність за вимогою прокурора не спливла.
При цьому апеляційний суд не надав оцінки доводам відповідача щодо застосовності положень Закону № 4292-IX саме в частині обов`язку прокурора внести на депозитний рахунок суду вартість спірного майна та подальшої компенсації відповідачу як добросовісному набувачеві цієї вартості одночасно з ухваленням рішення та не перевірив висновків місцевого суду у частині спростування добросовісності відповідача, тоді як встановлення добросовісності має передувати вирішенню питання про справедливу сатисфакцію у разі втрати права власності на майно.
Місцевий суд належно не перевірив добросовісності відповідача, не урахував останню практику ЄСПЛ у справах щодо необхідності належної компенсації добросовісним набувачам (яким держава надала / виділила у володіння майно, що є предметом вилучення з їх володіння у судовому порядку) вартості такого майна та не надав належного обґрунтування пропорційності втручання у право ОСОБА_1 на мирне володіння майном і співвідношення такого втручання із суспільними інтересами та, відповідно, необхідність виплати компенсації добросовісному набувачеві відповідно до положень статей 388, 390, 391 ЦК України у редакції Закону № 4292-IX (набув чинності під час розгляду справи судом першої інстанції), які мали бути враховані місцевим судом.
Колегія суддів зауважує, що місцевий суд не був позбавлений можливості у зв`язку із набранням чинності Законом № 4292-IX на час розгляду справи судом першої інстанції повернутися на стадію підготовчого провадження для вирішення питання про внесення прокурором на депозитний рахунок суду вартості спірного майна для подальшого вирішення питання про компенсацію цієї вартості добросовісному набувачеві у разі відсутності підстав вважати відповідача недобросовісним та не урахував, що внесені Законом № 4292-IX зміни не передбачають заявлення відповідачем (приватною особою) окремих вимог щодо справедливої сатисфакції у разі позбавлення його права на майно на користь держави.
З урахуванням наведеного доводи касаційної скарги про відсутність висновку Верховного Суду щодо застосовності закону, що на час ухвалення судового рішення набрав чинності, не підтвердилися, оскільки такий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 02 квітня 2025 року у справі № 906/50/24, водночас є підстави для виходу за межі доводів касаційної скарги у зв`язку з необхідністю урахування висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 04 лютого 2026 року у справі № 554/10397/16-ц після подання касаційної скарги. 
За таких обставин оскаржувані судові рішення підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.
Висновки Верховного Суду за результатом розгляду касаційної скарги
Згідно з частиною третьою статті 400 ЦПК України суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
Відповідно до пункту 1 частини третьої, частини четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.
Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції (частина четверта статті 411 ЦПК України).
З огляду на викладене наявні підстави для скасування оскаржуваних судових рішень із направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції, зокрема з метою урахування висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 04 лютого 2026 року у справі № 554/10397/16-ц.
Щодо судових витрат
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки за результатами касаційного перегляду судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції, то розподілу судових витрат Верховний Суд не здійснює.
Керуючись статтями 400, 409, 411, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Захаров Тарас Григорович, задовольнити.
Рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 09 квітня 2025 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 30 липня 2025 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції. 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді І. М. Фаловська
В. М. Ігнатенко
С. О. Карпенко
В. В. Сердюк
О. М. Ситнік