Справа № 487/6013/23 
Провадження № 2/487/66/26 

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2026 року м. Миколаїв
Заводський районний суд міста Миколаєва в складі:
головуючого судді Сухаревич З.М.,
за участю секретарів судового засідання: Удовиченко Д.Д., Марченко Л.В.,
позивача ОСОБА_1 , 
відповідача ОСОБА_2 ,
представника позивача – ОСОБА_3 ,
представника відповідача – ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про поділ спільного майна подружжя,

ВСТАНОВИВ:

06 вересня 2023 року до Заводського районного суду міста Миколаєва надійшла позовна заява ОСОБА_1 (позивач) до ОСОБА_2 (відповідачка), в якій позивач просить здійснити поділ спільного майна подружжя: виділити ОСОБА_1 1/2 частину двокімнатної квартири АДРЕСА_1 та визнати за ним право власності на 1/2 частину двокімнатної квартири АДРЕСА_1 . Стягнути з відповідача судові витрати.
Позовна заява мотивована тим, що з 11 вересня 2010 року сторони перебувають у шлюбі. Під час шлюбу ними за спільні кошти була придбана квартира за адресою: АДРЕСА_2 , яка оформлена на відповідачку. Кошти на придбання цього майна сторони давали порівну, тому воно є спільною сумісною власністю подружжя і має бути розподілено порівну. На даний час сторони не можуть досягнути згоди з питань поділу вказаної квартири, тому позивач звертається до суду.
Ухвалою суду від 12 вересня 2023 року зазначена позовна заява залишена без руху.
02 жовтня 2023 року надійшла заява на виконання вимог ухвали від 12.09.2023.
Ухвалою суду від 04 жовтня 2023 року відкрито провадження у справі, призначено підготовче засідання.
30 січня 2024 року надійшли пояснення відповідачки, відповідно до яких відповідач просить відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що спірна квартира є її особистою власністю. Зазначає, що з 11.09.2010 до 08.11.2023 сторони перебували у шлюбі, під час якого придбали спірну квартиру. Вартість вказаної квартири АДРЕСА_3 000 грн була сплачена нею чотирма сумами: 17.07.2017 - 516 400 грн, 20.07.2017 – 55 000 грн, 19.09.2017 – 75 000 грн, 25.10.2017 – 37 580 грн. 26.10.2017 вона зареєструвала право власності на квартиру. Кошти в сумі 435 200 грн на перший транш відповідачці надала її мати в червні 2017 року, які нею були отримані від продажу її квартири. Також відповідачка накопичувала кошти від здачі в оренду її власної квартири по АДРЕСА_4 з 2015 р., а також за оренду квартири її сина. Тому для придбання спірної квартири у неї вистачило коштів. Відповідач не веде побут у спірній квартирі, не сплачує житлово-комунальні послуги, не брав участь в додаткових витратах на квартиру. Зараз у квартирі проживає тільки відповідачка.
Ухвалою суду від 30 квітня 2024 року закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду.
В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги і просив їх задовольнити. Пояснив, що частину коштів за спірну квартиру внесла відповідачка, а частину він. Відповідачка не працювала, він забезпечував її та її сина від попереднього шлюбу. Мати відповідачки продала свою квартиру та надала їй частину коштів на придбання квартири, але їх було недостатньо для оплати всієї вартості квартири. Кошти на ремонт та меблі він надав. Під час купівлі квартири він був в рейсі, відповідачка подзвонила і попросила оформити квартиру на неї, він не заперечував. Кошти за квартиру вносила дружина. Перший внесок внесла відповідачка з коштів від продажу квартири матері. Наступні внески вносила відповідачка з коштів, яку були дома і показувала йому квитанції. Його коштів внесено 10000 доларів США. Договір купівлі-продажу він бачив і бачив, що власником є відповідачка, він не заперечував. Не заперечує, що сплатив за квартиру менше, але він оплатив ремонт, меблі. Квартира була у новобудові з голими стінами. На меблі та ремонт він витратив близько 25 000 доларів США. Відповідачка запевняла що квартиру поділить навпіл. У відповідачки була ще одна квартира, чи здавала вона її в оренду він не знає. В ній жила її бабуся, дядько та брат відповідачки. Він з відповідачкою та її сином жили в квартирі відповідачки за адресою: АДРЕСА_4 . 
Представник позивача в судовому засіданні підтримав позовну заяву і просив задовольнити. Надав пояснення аналогічні змісту позову. 
Відповідачка в судовому засіданні позовну заяву не визнала, пояснила, що спірна квартира була придбана за її власні кошти. В 2017 р. її мати продала свою квартиру по АДРЕСА_5 за 435 200 грн та дала їй ці кошти. Вона ще здавала квартиру в оренду по АДРЕСА_4 . Вона офіційно працювала на флоті з 2004 р. до 2012 р., потім працювала в магазині продавцем, потім була на обліку як безробітна, а потім неофіційно працювала. Мати передавала їй кошти на купівлю квартири за усною домовленістю, інші кошти на квартиру це її заощадження. У неї було дві квартири, в одній вони жили, а іншу здавали в оренду, потім підріс син і вона вирішила придбати більшу квартиру. Позивач не витрачав кошти на спірну квартиру, оскільки знав що це її квартира. Квартира була в новобудові без ремонту, вона робила ремонт. За дачу сплачували 2500 доларів США, а за причали по 1500 доларів США. Ця дача та причали залишились у користуванні позивача, а також автомобіль. На дачі витратили кошти на піч. Кошти за дачу та причали платив позивач, тому і домовлялись, що він їх залишить собі, а квартира залишиться їй, бо вона витратила на неї свої кошти.
Представник відповідачки – ОСОБА_4 в судовому засіданні пояснила, що більшу частину коштів за придбання цієї квартири сплачувала особисто відповідачка. Ніякої участі позивач не брав. Він визнав, що за кошти її матері більшу частину було придбано. Відповідачка працювала, а позивач мав мінливий не стабільний дохід. За час шлюбу позивач придбав автомобіль, дачний будинок та два причали. Між ними була домовленість що це майно залишиться позивачу, а квартира відповідачці. Але після розірвання шлюбу у 2023 р. він звернувся з цим позовом. Відповідачка працювала, здавала квартиру в оренду, мала накопичення, тому квартира була придбана за її власні кошти. Позивачу це було відомо, тому договір укладено на відповідачку. Якщо позивач каже, що він вклав кошти у ремонт та меблі та на цій підставі має бути надана 1/2 квартира, то він обрав неправильний спосіб захисту. 
Представник відповідачки - ОСОБА_5 в судовому засіданні додатково пояснила, що кошти, витрачені на квартиру були власними коштами відповідачки. Позивач сам підтвердив, що кошти у розмірі 3/4 вартості квартири були надані мамою відповідачки, тому відповідачка не заперечує щодо визнання за позивачем права власності на 1/8 частини. Однак, оскільки квартира є неподільною, частка є маленькою, вважає можливим компенсувати вартість цієї частки, відповідно до звіту про оцінку, наданого позивачем – 50 470 грн.
Вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, суд дійшов такого висновку.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у шлюбі з 11 вересня 2010 року (копія свідоцтва про шлюб серія НОМЕР_1 ).
07 червня 2017 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Сайлент-Девелон» та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу майнових прав № 53, відповідно до якого продавець зобов`язався в порядку та на умовах, визначених у даному договорі, передати у власність покупцеві майнові права на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , покупець зобов`язався в порядку та на умовах, визначених у даному договорі, прийняти та оплатити майнові права.
Загальна вартість майнових прав за даним договором щодо вартості квартири складає 684 000 грн. Первинний внесок покупець зобов`язаний сплатити у розмірі 75% до 18.07.2017 – 516 400 грн, решта коштів у сумі 167 600 грн покупець зобов`язаний сплатити до 02.02.2018.
ОСОБА_2 сплатила 17.07.2017 – 516 400,00 грн, 20.07.2017 – 55 000,00 грн, 19.09.2017 – 75 000 грн, 25.10.2017 – 37 600,00 грн (виписка за картковим рахунком). 
25 жовтня 2017 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Сайлент-Девелон» та ОСОБА_2 підписано акт №53 прийому-передачі прав на квартиру.
31.10.2017 за ОСОБА_2 зареєстровано право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 .
Вирішуючи позовні вимоги щодо поділу вказаного нерухомого майна, суд виходить з такого.
Відповідно до статті 60 Сімейного кодексу України (СК України) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
У частині першій статті 61 СК України передбачено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.
Згідно з статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України).
Тлумачення статті 60 СК України свідчить, що законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Схожий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, Аналогічний висновок підтверджений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 жовтня 2023 року у справі № 756/8056/19 (провадження № 14-94цс21).
У постанові Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року у справі № 6-801цс16 викладена правова позиція, що «у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя».
Відповідно до частини 1 статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Відповідно до ст. 71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.
Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.
Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.
Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя.
Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України.
Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.
Тлумачення вказаних норм свідчить, що поділ майна подружжя здійснюється таким чином: по-перше, визначається розмір часток дружини та чоловіка в праві спільної власності на майно (стаття 70 СК України); по-друге, здійснюється поділ майна в натурі відповідно до визначених часток (стаття 71 СК України). При цьому не виключається звернення одного із подружжя, при наявності спору, з позовом про визнання права на частку в праві спільної власності без вимог щодо поділу майна в натурі.
За висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 16 вересня 2020 року у справі № 344/5437/17 (провадження № 61-124св20), позов про визнання права на частку в праві спільної часткової власності не є вимогою про поділ майна в натурі. Тому при визнанні права на частку не здійснюється вказівка які саме об`єкти в натурі відповідають частці в праві спільної часткової власності 
На підставі матеріалів справи встановлено, що спірна квартира придбана відповідачкою у період шлюбу з позивачем, тому зазначене майно, виходячи з приписів статті 60 СК України, є спільною сумісною власністю подружжя.
Сторони не досягли домовленості про поділ спірної квартири, при цьому відповідачка зазначила, що вказана квартира придбана за її особисті кошти, тому є її особистим майном. В подальшому відповідачка не заперечувала право позивача на 1/8 частку цієї квартири та виявила бажання компенсувати йому вартість цієї частки.
Відповідно до п.п.1-3 ч. 1 статті 57 Сімейного кодексу України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.
Наведеними вище нормами права передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя.
Згідно з ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 77-80 Цивільного процесуального кодексу України.
Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 Цивільного процесуального кодексу України).
Відповідно до ч. 1 ст. 77 Цивільного процесуального кодексу України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Відповідно до матеріалів справи, 03.02.2017 року мати відповідачки – ОСОБА_6 , продала ОСОБА_7 належну їй квартиру за адресою: АДРЕСА_5 за ціною 435 200,00 грн (копія договору про намір купівлі-продажу жилого приміщення від 26.01.2017, інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 30.01.2024, копія свідоцтва про народження серія НОМЕР_2 ). 
Відповідач ОСОБА_2 пояснила та позивач ОСОБА_1 підтвердив в судовому засіданні, що ОСОБА_6 надала ОСОБА_2 грошові кошти у сумі 435 200,00 грн для купівлі квартири за адресою: АДРЕСА_2 , та нею ці кошти були внесені як перший внесок 17.07.2017.
За такого, проаналізувавши наявні в матеріалах справи докази, суд визнає доведеним факт придбання спірної квартири за адресою: АДРЕСА_2 , як за особисті кошти відповідачки у розмірі 435 200,00 грн, що становить 64% вартості квартири або 16/25 часток, так і за спільні кошти подружжя в сумі 248 800 грн., що становить 36% вартості квартири або 9/25 часток.
Відповідно до ч. 7 ст. 57 СК України, якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю.
Враховуючи наведене, встановлені судом обставини свідчать, що 16/25 часток спірної квартири є особистою приватною власність відповідачки, а 9/25 часток – спільною сумісною власністю подружжя, оскільки презумпцію спільності права власності подружжя на цю частку відповідачка не спростувала. 
Доказів, які б підтверджували факт придбання спірної квартири за особисті кошти, які відповідають повній вартості квартири, відповідач не надала. Долучений нею договір оренди житла від 03.03.2016, предметом оренди якого є квартира за адресою: АДРЕСА_5 , суд не враховує, оскільки укладення такого договору ОСОБА_2 , яка не є власником такого майна, не свідчить про належність їй коштів від оренди цього майна. 
Отже 9/25 часток спірного нерухомого майна підлягає поділу між сторонами в рівних частках, тобто по 9/50 часток.
Аналіз змісту позову ОСОБА_1 свідчить, що ним пред`явлено позов про визнання права на частку в праві спільної власності на квартиру, а не позов про його поділ в натурі (визнання права на частину квартири з визначенням, які саме об`єкти в натурі відповідають його частці в праві спільної часткової власності), тому суд не визначає які саме об`єкти в натурі відповідають частці в праві спільної часткової власності.
На підставі наведеного, оцінивши надані докази в сукупності, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову, а саме поділу майна подружжя шляхом визнання права власності ОСОБА_1 на 9/50 часток квартири АДРЕСА_1 .
Розподіляючи судові витрати, суд дійшов такого висновку.
Частиною 1 ст. 141 ЦПК України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
При звернення до суду позивачем сплачено судовий збір у сумі 4026,00 грн.
Згідно ст. 4 Закону України «Про судовий збір», за подання до суду позовної заяви про поділ майна при розірванні шлюбу, ставка судового збору складає 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 3 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Відповідно до звіту № 452/09-23 про незалежну оцінку квартири АДРЕСА_1 , вартість цього майна склала 403 760,00 грн.
Оскільки позивачем заявлено вимогу про визнання права власності на 1/2 частину вказаного майна, судовий збір слід було сплатити у розмірі 1% вартості 1/2 частки, тобто 2018,80 грн. Таким чином позивачем надміру сплачено судовий збір, а саме переплачено 2 007,20 грн.
Згідно з ч. 1 ст. 7 ЗУ України «Про судовий збір», сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду. Проте клопотань про повернення надміру сплаченого судового збору позивач не подавав, тому суд не вирішує це питання.
Позаяк при зверненні до суду позивачу слід було сплатити судовий збір у сумі 2018,80 грн, саме ця сума розподіляється між сторонами пропорційно задоволених вимог.
Оскільки позов задоволено частково, а саме на 36%, з відповідачки на користь позивача слід стягнути судовий збір у розмірі 726,77 грн.
Керуючись ст.ст. 2, 4, 12, 13, 76-78, 206, 258-268, 273, 280-289, 352-355 Цивільного процесуального кодексу України, суд 

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про поділ спільного майна подружжя – задовольнити частково.

В порядку поділу майна подружжя визнати за ОСОБА_1 право власності на 9/50 частин квартири АДРЕСА_1 . 

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 726,77 грн. 

Рішення може бути оскаржено до Миколаївського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_3 , місце реєстрації: АДРЕСА_6 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_4 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 .

Суддя:    З.М. Сухаревич