Справа № 521/14517/25
Номер провадження № 2/521/838/26

РІШЕННЯ
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
13 лютого 2026 року         м. Одеса 

Хаджибейський районний суд міста Одеси у складі:
головуючого – судді Громіка Д.Д.,
при секретарі – Котигорох Н.С., 
розглянувши у судовому засіданні в залі суду в м. Одесі цивільну справу за позовною заявою  ОСОБА_1 до Одеської міської ради про визначення додаткового строку на подання заяви про прийняття спадщини, -
ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 через свого представника ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до Одеської міської ради про визначення додаткового строку на подання заяви про прийняття спадщини. Обґрунтовуючи вимоги даного позову вказує на те, що  ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . 18.10.2019 року ОСОБА_3 склала заповіт, яким зробила розпорядження на випадок її смерті та заповіла ОСОБА_1 1/3 частку квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Після смерті ОСОБА_3 відкрилась спадщина. Враховуючи те, що спадкодавець ОСОБА_3 декілька останніх років проживала та померла на території російської федерації, у позивача виникли труднощі з отриманням документу відповідного зразку на вимоги діючого законодавства України. Тому позивач не встигла звернутись до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини у встановлений шестимісячний термін. Після отримання необхідних документів, а саме свідоцтва про смерть, завіреного згідно вимог діючого законодавства України, з метою прийняття спадщини, що залишилась після померлої, позивач звернулась із відповідною заявою про прийняття спадщини до Приморської державної нотаріальної контори у місті Одеса. За результатами подання відповідної заяви, державним нотаріусом Костянтином Пенчевим було здійснено реєстрацію спадкової справи № 74305755 в Спадковому реєстрі, що підтверджується Витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі за № 81781765 від 08.07.2025 року. 30.07.2025 року позивач отримала листа вих. № 2106с/02-14 від державного нотаріуса Костянтина Пенчева Приморської державної нотаріальної контори у місті Одеса щодо необхідності звернення до суду щодо визначення додаткового строку для подачі заяви про прийняття спадщини. Інші 2/3 частини квартири належать позивачу на праві власності, що підтверджується інформацією з державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 04.08.2025 року № 438066895.
Позивач просить врахувати, що смерть спадкодавця  ОСОБА_3  мала місце на території російської федерації, з якою розірвано усі дипломатичні відносини, через що вона вчасно не змогла отримати свідоцтво про смерть бабусі.
Вказані обставини просить визнати поважними причинами пропуску строку на подачу заяви про прийняття спадщини та визначити їй додатковий строк - три місяці з дня набрання рішенням суду законної сили для подачі нотаріусу такої заяви.
Ухвалою судді про прийняття цивільної справи до свого провадження та відкриття провадження по справі від 26.08.2025 року було постановлено проводити розгляд справи у порядку загального позовного провадження.
Ухвалою Хаджибейського районного суду м. Одеси від 22.10.2025 року було постановлено закрити підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.
Представник позивача у судове засідання позовні вимоги підтримала та просила суд їх задовольнити у повному обсязі.
Представник відповідача про час та місце розгляду справи була сповіщена належним чином, однак до судового засідання не з`явилась, причини неявки суду не повідомила. Правом на надання відзиву на позовну заяву не скористалась.
Згідно приписів до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Дослідивши матеріали справи, надавши оцінку наявним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу окремо шляхом їх всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження, суд приходить до наступного висновку.
По справі встановлено, що  ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , номер облікової картки платника податків – НОМЕР_1 , яка приходилась рідною бабкою позивачці  ОСОБА_1 .
Даний факт підтверджується свідоцтвом про смерть серія НОМЕР_2 , виданим 10.05.2024 року (далі мовою оригіналу) «94000009 управлением записи актов гражданского состояния города Калуги». 
18.10.2019 року ОСОБА_3 склала заповіт, яким зробила розпорядження на випадок її смерті та заповіла ОСОБА_1 (далі – позивач) 1/3 частку квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 . 
Після смерті ОСОБА_3 відкрилась спадщина. 
Враховуючи те, що спадкодавець ОСОБА_3 декілька останніх років проживала та померла на території російської федерації, у позивача виникли труднощі з отриманням документу відповідного зразку на вимоги діючого законодавства України, а тому позивач не встигла звернутись до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини у встановлений шестимісячний термін.
Після отримання необхідних документів, а саме свідоцтва про смерть, завіреного згідно вимог діючого законодавства України, з метою прийняття спадщини, що залишилась після померлої, позивач звернулась із відповідною заявою про прийняття спадщини до Приморської державної нотаріальної контори у місті Одеса.
За результатами подання відповідної заяви, державним нотаріусом Костянтином Пенчевим було здійснено реєстрацію спадкової справи № 74305755 в Спадковому реєстрі, що підтверджується Витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі за № 81781765 від 08.07.2025 року. 
30.07.2025 року позивач отримала листа вих. № 2106с/02-14 від державного нотаріуса Костянтина Пенчева Приморської державної нотаріальної контори у місті Одеса щодо необхідності звернення до суду щодо визначення додаткового строку для подачі заяви про прийняття спадщини. 
Інші 2/3 частини квартири належать позивачу на праві власності, що підтверджується інформацією з державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 04.08.2025 року № 438066895.
Згідно копії спадкової справи №365с/2025 до майна ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 інших спадкоємців окрім позивача не має. 
Як вбачається з позовної заяви, позивач вважає, що шестимісячний строк для звернення із заявою про прийняття спадщини пропустив у зв`язку з обставинами, які є об`єктивними та істотними, не залежали від її волі та спричинили неможливість своєчасно оформити свої спадкові права. А саме, смерть бабусі на території російської федерації, відсутність свідоцтва про смерть бабки, а також неможливістю нотаріально подати запит про заведення спадкової справи після смерті  ОСОБА_3  на території російської федерації, оскільки під час військового стану припинені усі дипломатичні відносини з країною-агресором.
Таким чином, предметом позову у цій справі є вимога про надання додаткового строку для прийняття спадщини.
Застосоване судом законодавство. Мотиви прийняття рішення судом та висновки суду.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно з п. 6 ст.3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність.
Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково.
Щодо застосування у цій справі норм Закону України «Про міжнародне приватне право» в аспекті підсудності, місця відкриття спадщини та визначення кола спадкоємців, які прийняли спадщину.
Спадкування в Україні регулюється Цивільним кодексом України. Втім за умови наявності в таких відносинах іноземного елемента застосовується норми Закону України «Про міжнародне приватне право».
У частинах першій та другій статті 4 Закону України «Про міжнародне приватне право» (надалі – Закон) зазначено, що право, що підлягає застосуванню до приватноправових відносин з іноземним елементом, визначається згідно з колізійними нормами та іншими положеннями колізійного права цього Закону, інших законів, міжнародних договорів України. Якщо згідно з частиною першою цієї статті неможливо визначити право, що підлягає застосуванню, застосовується право, яке має більш тісний зв`язок із приватноправовими відносинами.
Іноземний елемент у спадкуванні може виражатися в одній з таких трьох ознак: 1) спадкодавець або спадкоємець є громадянином України, який проживає за межами України, іноземцем, особою без громадянства або іноземною юридичною особою; 2) спадщина знаходиться на території іноземної держави; 3) юридичний факт, який створює, змінює чи припиняє правовідносини, мав чи має місце на території іноземної держави (наприклад, смерть спадкодавця на території іншої держави чи народження дитини, спадкові права якої захищалися до її народження в іншій державі, тощо).
За наявності хоча б однієї із вказаних ознак, до відносин спадкування будуть застосовуватися положення Закону України «Про міжнародне приватне право».
Відповідно до статті 71 Закону спадкування нерухомого майна регулюється правом держави, на території якої знаходиться це майно, а майна, яке підлягає державній реєстрації в Україні, - правом України.
Закон встановлює порядок урегулювання приватно-правових відносин, які хоча б через один зі своїх елементів пов`язані з одним або кількома правопорядками, іншими, ніж український правопорядок, зокрема, визначає підсудність судам України справ з іноземним елементом. Одночасно Закон України «Про міжнародне приватне право» передбачає договірну, загальну, альтернативну та виключну підсудність (ст. 75-77).
Згідно із положеннями п. 1 ст. 75 Закону підсудність судам України справ з іноземним елементом визначається на момент відкриття провадження у справі, незважаючи на те, що в ході провадження у справі підстави для такої підсудності відпали або змінилися, крім випадків, передбачених у статті 76 цього Закону.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 76 Закону, яка визначає підстави визначення підсудності справ судам України передбачено, що суди розглядають будь-які справи з іноземним елементом, зокрема у якщо сторони передбачили своєю угодою підсудність справи з іноземним елементом судам України, крім випадків, передбачених у статті 77 цього Закону.
У п. 1, 3 ч. 1 ст. 77 Закону зазначено, що підсудність судам України є виключною у таких справах з іноземним елементом, зокрема: - якщо нерухоме майно, щодо якого виник спір, знаходиться на території України, крім справ, що стосуються укладення, зміни, розірвання та виконання договорів, укладених в рамках державно-приватного партнерства, зокрема концесійних договорів, згідно з якими нерухоме майно є об`єктом такого партнерства, зокрема об`єктом концесії, а спір не стосується виникнення, припинення та реєстрації речових прав на такий об`єкт; - якщо у справі про спадщину спадкодавець - громадянин України і мав в ній місце проживання.
Крім норм даного Закону, спадкування з іноземним елементом може регулюватись нормами міжнародних договорів.
Таким міжнародним договором є Конвенція про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах, підписана від імені України у м. Мінську 22 січня 1993 року і ратифікована Законом України від 10 листопада 1994 року №240/94-ВР (далі - Конвенція), що на час розгляду судом справи є нечинна (деанонсована).
Так, 01 грудня 2022 року Верховною Радою України прийнято Закон України №2783-IX «Про зупинення дії та вихід з Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах та Протоколу Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року».
Вказаний Закон передбачає: зупинення дії Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах, вчиненої від імені України у м. Мінську 22 січня 1993 року і ратифікованої Законом України від 10 листопада 1994 року №240/94-ВР, та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року (далі - Мінська конвенція та Протокол), вчиненого від імені України у м. москві 28 березня 1997 року і ратифікованого Законом України від 3 березня 1998 року № 140/98-ВР, у відносинах з російською федерацією та Республікою Білорусь (стаття 1); вихід з Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах, вчиненої від імені України у м. Мінську 22 січня 1993 року і ратифікованої Законом України від 10 листопада 1994 року № 240/94-ВР, та Протоколу до неї, вчиненого від імені України у м. москві 28 березня 1997 року і ратифікованого Законом України від 3 березня 1998 року №140/98-ВР (стаття 2).
Отже, беручи до уваги наведене вище, спадкування нерухомого майна регулюється правом держави, на території якої знаходиться майно, а майна, яке підлягає державній реєстрації в Україні, - правом України, тобто спадкування нерухомого майна здійснюється за матеріальним правом держави, на території якого це майно знаходиться (стаття 71 Закону України «Про міжнародне приватне право»).
Виходячи з аналізу наведених вище норм права, місцезнаходження майна спадкодавця, яка була громадянкою України та проживала на території України дана справа підсудна Хаджибейському районному суду м. Одеси та регулюється правом України.
З врахуванням наведеного, щодо визначення кола спадкоємців та належних відповідачів у даній справі суд зазначає таке.
У постанові Верховного Суду від 28 жовтня 2020 року у справі № 761/23904/19 зазначено, що визначення позивачем у позові складу сторін у справі (позивача та відповідача) має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням потрібного кола осіб, які мають відповідати за позовом. Незалучення до участі у справі особи як співвідповідача за умови наявності обов`язкової процесуальної співучасті є підставою для відмови у задоволенні позову через неналежний суб`єктний склад.
Особа, яка не прийняла спадщину в установлений законом строк, може звернутися до суду з позовною заявою про визначення додаткового строку для прийняття спадщини відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК України.
Суди відкривають провадження в такій справі у разі відсутності письмової згоди спадкоємців, які прийняли спадщину (частина друга статті 1272 ЦК України), а також за відсутності інших спадкоємців, які могли б дати письмову згоду на подання заяви до нотаріальної контори про прийняття спадщини. Відповідачами у такій справі є спадкоємці, які прийняли спадщину. За відсутності інших спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття відповідачами є територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. При розгляді цих справ необхідно перевіряти наявність або відсутність спадкової справи щодо спадкодавця у державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини, наявність у матеріалах справи обґрунтованої постанови про відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії, зокрема відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину.
Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 10 лютого 2021 року у справі № 619/2796/19.
Отже, при розгляді справ про визначення додаткового строку для прийняття спадщини відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК України суду з метою встановлення кола спадкоємців за заповітом і за законом, які прийняли спадщину, необхідно, у тому числі, перевіряти наявність заведеної нотаріусом спадкової справи.
Виходячи з аналізу статті 1251 ЦК України, територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування є відповідачами у справах про визначення додаткового строку для прийняття спадщини у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття.
Тлумачення вказаних вище норм у їх взаємозв`язку свідчить, що:
- спадкування права на нерухоме майно, яке знаходиться на території України регулюється правом України. У випадку, коли спадкодавець на час смерті проживав за межами України, і до складу спадщини входять права на нерухоме майно, яке знаходиться на території України, прийняття спадщини відбувається у спосіб звернення спадкоємця з відповідною заявою до компетентного органу, уповноваженого на вчинення нотаріальних дій, за місцем знаходження нерухомого майна, тобто, в Україні;
- подання заяви про прийняття спадщини за законодавством російської федерації не звільняє спадкоємця від подання заяви про спадкування за місцем знаходження нерухомого майна, як це передбачено статтею 71 Закону України «Про міжнародне приватне право» та статтею 1269 ЦК України;
- якщо спадкоємець не подав у визначений законом строк нотаріусу за місцем знаходження нерухомого майна заяву про прийняття спадщини, він не може вважатись таким, що прийняв спадщину. Спадкування права на нерухоме майно, розташованого за межами України, не свідчить про прийняття спадщини, яка знаходиться в Україні. Такий факт не має юридичного значення для успадкування іншої частини права не нерухоме майно, розташованого на території України, оскільки як міжнародним, так і національним законодавством задекларована незалежність та самостійність відповідних спадкових процесів. Обставини прийняття спадщини за кордоном можуть лише підтверджувати обізнаність спадкоємця про смерть спадкодавця.
Відтак, під час визначення кола спадкоємців та відповідно належного відповідача у даній справі суд бере до уваги, що у випадку, коли спадкодавець на час смерті проживав за межами України, і до складу спадщини входять права на нерухоме майно, яке знаходиться на території України, прийняття спадщини відбувається у спосіб звернення спадкоємця з відповідною заявою до компетентного органу, уповноваженого на вчинення нотаріальних дій, за місцем знаходження нерухомого майна в Україні. Якщо спадкоємець не подав у визначений законом строк нотаріусу за місцем знаходження нерухомого майна в Україні заяву про прийняття спадщини, він не може вважатись таким, що прийняв спадщину. Прийняття спадщини за межами України не свідчить про прийняття спадщини, яка знаходиться в Україні. Такий факт не має юридичного значення для спадкування права на нерухоме майно, розташованого на території України.
Дану позицію виснувала Об`єднана палата Касаційного цивільного суду Верховного Суду в постанові від 13.03.2023 № 398/1796/20 (61-432сво22), яка відступила від висновку Верховного Суду, викладеного у постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 лютого 2021 року у справі №320/5056/17-ц (провадження № 61-7333св20), згідно якого чинне законодавство, з урахуванням наявності між Україною та російською федерацією відповідного договору про правову допомогу, не змушує спадкоємця одночасно звертатись із заявою про прийняття спадщини до нотаріальної контори на території України та до нотаріальної контори на території російської федерації.
Згідно із заповітом серії НОА 539868 від 18.10.2019 року, посвідченого приватним нотаріусом ОМНО Токарською Т.В. та зареєстрованого в реєстрі під №1353, ОСОБА_4 заповіла ОСОБА_1 1/3 частку квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .
Витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 81781765 від 08.07.2025, наданого Приморською державною нотаріальною конторою, підтверджується реєстрація заповіту ОСОБА_4 серії НОА 539868 від 18.10.2019 року.
Відповідно до частини першої статті 1272 ЦК України, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її.
Із наявної у матеріалах справи копії спадкової справи №365с/2025 до майна ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 інших спадкоємців окрім позивача не має. 
Щодо прийняття судом, як належного доказу у справі оригіналу Свідоцтва про смерть від 10.05.2024 серії НОМЕР_2 , виданого на території російської федерації, відповідно до якого ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , померла ІНФОРМАЦІЯ_4 .
При здійсненні оцінки щодо належності зазначеного доказу, суд бере до уваги, що правові відносини між Україною, російською федерацією та республікою білорусь у цивільних справах було врегульовано Конвенцією про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах 1993 року, у редакції Протоколу до неї 1997 року (далі – Конвенція).
Проте, у зв`язку з набранням чинності Закону України № 2783-IX «Про зупинення дії та вихід з Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах та Протоколу Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року», яким, зокрема, зупинено дію Конвенції у відносинах з російською федерацією та республікою білорусь.
Вказаний Закон передбачає: зупинення дії Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах, вчиненої від імені України у м. Мінську 22 січня 1993 року і ратифікованої Законом України від 10 листопада 1994 року № 240/94-ВР, та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року (далі - Мінська конвенція та Протокол), вчиненого від імені України у м. москві 28 березня 1997 року і ратифікованого Законом України від 3 березня 1998 року № 140/98-ВР, у відносинах з російською федерацією та Республікою Білорусь (стаття 1); вихід з Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах, вчиненої від імені України у м. Мінську 22 січня 1993 року і ратифікованої Законом України від 10 листопада 1994 року № 240/94-ВР, та Протоколу до неї, вчиненого від імені України у м. москві 28 березня 1997 року і ратифікованого Законом України від 3 березня 1998 року №140/98-ВР (стаття 2).
Водночас, постановою Кабінету Міністрів України від 4 лютого 2023 року № 107 «Деякі питання прийняття на території України під час воєнного стану документів, виданих уповноваженими органами іноземних держав» (далі – Постанова № 107) встановлено, що під час воєнного стану та протягом шести місяців після його припинення або скасування документи, виготовлені або засвідчені на території іноземних держав установою або спеціально на те уповноваженою особою в межах їх компетенції за установленою формою і скріплені гербовою печаткою, приймаються на території України без спеціального посвідчення (консульської легалізації, проставлення апостиля тощо) у разі, коли станом на 24 лютого 2022 року такі документи приймалися на території України без спеціального посвідчення.
Відповідно до роз`яснення Міністерства юстиції України від 31.03.2025 (https://minjust.gov.ua/news/info/viznannya-dokumentiv-vidanih-kompetentnimi-organami-rosiyskoi-federatsii-ta-respubliki-bilorus-ta-poryadok-ih-ponovlennya-v-ukraini) щодо визнання документів виданих компетентними органами російської федерації та республіки білорусь та порядок їх поновлення в Україні вбачається, що дія Постанови № 107 поширюється на офіційні документи іноземних держав, у відносинах з якими станом на 24 лютого 2022 року діяло зобов`язання приймати такі документи в Україні без спеціального засвідчення. Текст постанови не містить застережень чи обмежень щодо дати видачі таких документів. Постанова № 107 діє виключно на території України і не передбачає жодних зобов`язань для іноземних держав щодо взаємного звільнення українських офіційних документів від додаткового засвідчення за кордоном. Тому на території відповідних держав може вимагатися пред`явлення українських офіційних документів після спеціального посвідчення їх дійсності (шляхом консульської легалізації, проставлення апостиля).
Таким чином, після виходу України з Конвенції офіційні документи, видані у державах, які були учасницями цієї Конвенції станом на 24 лютого 2022 року, можуть прийматися на території України без вимоги додаткового засвідчення протягом строку, визначеного Постановою № 107.
Враховуючи наведе вище, суд приймає як належний доказ смерті спадкодавця ОСОБА_3 оригінал Свідоцтва про смерть від 10.05.2024 серії НОМЕР_2  виданого на території російської федерації.
Щодо поважності причини пропуску позивачем строку для подання заяви про прийняття спадщини.
За загальними положеннями про спадкування, право на спадщину виникає у день відкриття спадщини, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.
Відповідно до статей 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини від фізичної особи), яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
Місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Якщо місце проживання спадкодавця невідоме, місцем відкриття спадщини є місцезнаходження нерухомого майна або основної його частини, а за відсутності нерухомого майна - місцезнаходження основної частини рухомого майна (частина перша, друга статті 1221 ЦК України).
У статті 1223 ЦК України передбачено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу.
Відповідно до ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.
Відповідно до ч. 1 ст. 1235 ЦК України заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин.
Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти (частина перша статті 1268 ЦК України).
Відповідно до статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.
Отже, подання заяви про прийняття спадщини є дією, що її повинен вчинити спадкоємець, який бажає прийняти спадщину у разі, коли він не проживав на час відкриття спадщини постійно зі спадкодавцем.
Спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину (частина перша статті 1296 ЦК України).
Спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно (частина перша статті 1297 ЦК України).
У частині першій статті 1270 ЦК України зазначено, що для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.
Статтею 1272 ЦК України передбачено, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.
За змістом цієї статті поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є причини, які пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.
Правила частини третьої статті 1272 ЦК України про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої зави; 2) ці обставини визнані судом поважними. Поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є причини, які пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.
Отже, якщо спадкоємець пропустив шестимісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини з поважних причин, закон гарантує йому право на звернення до суду із позовом про визначення додаткового строку на подання такої заяви.
Вирішуючи питання визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.
За конкретних фактичних обставин кожної справи пропуск строку для прийняття спадщини суд має оцінювати з урахуванням тривалості такого пропуску та загальних засад цивільного законодавства, як-от розумність, добросовісність та справедливість.
При цьому ознакою поважних причин такого пропуску є те, що вони унеможливлюють своєчасне звернення із заявою про прийняття спадщини.
Відповідно до ч. 6 ст. 13 закону України «Про судоустрій і статус суддів» та ч. 4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Верховний суд у складі постійної колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у своїй постанові від 26.06.2019 у справі № 565/1145/17 визначив наступне. Якщо спадкоємець пропустив шестимісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини з поважних причин, закон гарантує йому право на звернення до суду з позовом про визначення додаткового строку на подання такої заяви.
Вирішуючи питання визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Поважними причинами пропуску строку визнаються, зокрема: 1) тривала хвороба спадкоємців; 2) велика відстань між місцем постійного проживання спадкоємців і місцем знаходження спадкового майна; 3) складні умови праці, які, зокрема, пов`язані з тривалими відрядженнями, в тому числі закордонними; 4) перебування спадкоємців на строковій службі у складі Збройних Сил України; 5) необізнаність спадкоємців про наявність заповіту тощо.
Наразі такий підхід є усталеним і незмінним у практиці Верховного Суду (див. постанови від 25 березня 2020 року у справі № 296/12396/18, від 17 грудня 2021 року у справі № 315/386/19, від 29 січня 2024 року у справі № 552/4825/22, від 07 лютого 2024 року у справі № 474/454/18, від 21 лютого 2024 року у справі № 760/4267/21, від 08 червня 2023 року у справі № 585/2163/22 та інші).
Крім того, важливим під час вирішення питання про надання особі додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини також є факт прийняття спадщини іншими спадкоємцями за законом, оскільки в такому разі може відбутися втручання у право власності інших осіб, порушення принципу правової визначеності стосовно особи, яка добросовісно реалізувала власні цивільні права. Наведене зумовлює потребу в дотриманні принципу «пропорційності» втручання у права спадкоємців, які прийняли спадщину.
Принцип пропорційності тісно пов`язаний з принципом правовладдя (верховенства права): принцип правовладдя є фундаментом, на якому базується принцип пропорційності, натомість принцип пропорційності є умовою реалізації принципу правовладдя і водночас його неодмінним наслідком. Судова практика Європейського суду з прав людини розглядає принцип пропорційності як невід`ємну складову та інструмент верховенства права, зокрема й у питаннях захисту права власності.
У спірних правовідносинах дотримання принципу пропорційності безпосередньо залежить від наявності об`єктивних, непереборних та істотних обставин, які є підставою для визначення спадкоємцю додаткового строку на подання заяви про прийняття спадщини. У разі якщо таких обставин суд не встановив, то не можна допускати втручання у права спадкоємців, які прийняли спадщину, навіть з огляду на такий фундаментальний принцип спадкового права, як свобода заповіту, оскільки це порушить принцип правової визначеності стосовно особи, яка добросовісно скористалася власними цивільними правами, та не відповідатиме принципу пропорційності втручання у право власності на спадкове майно.
У постанові Верховного Суду від 28 жовтня 2020 року у справі № 761/23904/19 зазначено, що визначення позивачем у позові складу сторін у справі (позивача та відповідача) має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням потрібного кола осіб, які мають відповідати за позовом. Незалучення до участі у справі особи як співвідповідача за умови наявності обов`язкової процесуальної співучасті є підставою для відмови у задоволенні позову через неналежний суб`єктний склад. Особа, яка не прийняла спадщину в установлений законом строк, може звернутися до суду з позовною заявою про визначення додаткового строку для прийняття спадщини відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК України. Суди відкривають провадження в такій справі у разі відсутності письмової згоди спадкоємців, які прийняли спадщину (частина друга статті 1272 ЦК України), а також за відсутності інших спадкоємців, які могли б дати письмову згоду на подання заяви до нотаріальної контори про прийняття спадщини. Відповідачами у такій справі є спадкоємці, які прийняли спадщину. За відсутності інших спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття відповідачами є територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. При розгляді цих справ необхідно перевіряти наявність або відсутність спадкової справи щодо спадкодавця у державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини, наявність у матеріалах справи обґрунтованої постанови про відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії, зокрема відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину.
Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 10 лютого 2021 року у справі № 619/2796/19.
Отже, при розгляді справ про визначення додаткового строку для прийняття спадщини відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК України суду з метою встановлення кола спадкоємців за заповітом і за законом, які прийняли спадщину, необхідно, у тому числі, перевіряти наявність заведеної нотаріусом спадкової справи.
Із наявної у матеріалах справи копії спадкової справи №365с/2025 до майна ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 інших спадкоємців окрім позивача не має. 
Також, суд бере до уваги, що відповідно до пункту 1.2 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України №296/5 від 22 лютого 2012 року (далі – Порядок), при зверненні спадкоємця у зв`язку з відкриттям спадщини нотаріус з`ясовує відомості стосовно факту смерті спадкодавця, часу і місця відкриття спадщини, кола спадкоємців, наявності заповіту, наявності спадкового майна, його складу та місцезнаходження, необхідність вжиття заходів щодо охорони спадкового майна.
Згідно з пунктом 1.5 глави 10 Порядку, якщо смерть громадянина була зареєстрована на території іншої держави, нотаріусу подається відповідний документ, виданий компетентними органами іноземної держави, який є дійсним на території України за умови його легалізації, якщо інше не передбачено законом, міжнародними договорами України.
Відтак, аналізуючи наведене, необхідно дійти висновку, що у разі, якщо смерть спадкодавця зареєстрована на території іншої держави, при зверненні до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, спадкоємець зобов`язаний надати нотаріусу оформлений у встановленому законом порядку документ на підтвердження смерті особи,
Таким чином, оскільки смерть спадкодавця була зареєстрована на території російської федерації і нотаріус позбавлений був можливості в порядку передбаченому п.п.1.3, 1.4 вищезазначеного Порядку, перевірити факт його смерті шляхом безпосереднього доступу до реєстру актів цивільного стану або витребування від органу державної реєстрації актів цивільного стану копії актового запису про смерть спадкодавця, тому саме на позивача, як на спадкоємця, покладений був обов`язок надання відповідного документу про смерть спадкодавця.
У судовому засіданні встановлено, що позивач ОСОБА_1 отримала Свідоцтво про смерть від 10.05.2024 серії НОМЕР_2 виданого на території російської федерації відповідно до якого  ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , померла ІНФОРМАЦІЯ_4 лише у липні 2025 року та одразу звернулась до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини.
Так, позивач була обізнана про смерть спадкодавця, однак не мала можливості вчасно звернутися до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, у зв`язку із труднощами в отриманні свідоцтва про смерть спадкодавця.
У контексті наведеного, обґрунтованими є доводи позовної заяви про те, що для прийняття спадщини після смерті  ОСОБА_3 , яка тимчасово перебуваючи на території іншої держави померла там, разом із заявою про прийняття спадщини, позивач зобов`язана була надати належним чином оформлений документ, який підтверджує факт смерті спадкодавця, однак якого у неї з незалежних від неї причин не було.
Вирішуючи питання про поважність причин пропуску позивачем строку для прийняття спадщини, суд враховує, що відсутність свідоцтва про смерть спадкодавця, унеможливила вчасне звернення позивача до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, а тому з урахуванням інших вчинених позивачем дій, спрямованих на реалізацію його спадкових прав на спадкове майно, як спадкоємця за заповітом, є поважною причиною пропуску шестимісячного строку для прийняття спадщини.
Отже, позивач пропустила шестимісячний строк, встановлений ч. 1 ст. 1270 ЦК України, для подання заяви про прийняття спадщини, що залишилась після смерті ОСОБА_3 через обставини, що об`єктивно ускладнювали вчинення нею дій, спрямованих на прийняття спадщини.
Подібних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 22 січня 2020 року у справі № 592/18695/18.
Виконуючи завдання цивільного судочинства, окрім основних принципів: справедливості, добросовісності та розумності, суд при ухваленні рішення керується аксіомою цивільного судочинства: «Placuit in omnibus rebus praecipuum esse iustitiae aequitatisque quam stricti iuris rationem», яка означає «У всіх юридичних справах правосуддя й справедливість мають перевагу перед строгим розумінням права».
Схожі висновки виснував Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 01 березня 2023 року в справі №522/21238/19.
Тому, суд вважає поважними обставини, що склалися в позивача, зокрема неможливість отримання відомостей нотаріусом із реєстру, щодо актового запису про смерть ОСОБА_3 у зв`язку з тим, що вона померла на території іншої держави, яка здійснює агресію проти держави Україна, а також неможливістю нотаріально подати запит про заведення спадкової справи після смерті ОСОБА_3 на території російської федерації, оскільки під час військового стану припинені усі дипломатичні відносини з країною-агресором
Відтак, враховуючи обставини справи, наявність заповіту на користь позивача, як спадкоємця майна ОСОБА_3 , відсутність заяв про прийняття спадщини від інших спадкоємців за законом та заповітом, які б могли прийняти спадщину, відсутність заперечень з боку відповідача, а також наведені позивачем причини несвоєчасного подання заяви про прийняття спадщини, які свідчать про наявність об`єктивних та істотних труднощів у питанні подання заяви про прийняття спадщини, суд, з урахуванням свободи заповіту як фундаментального принципу спадкового права, дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог та наявність правових підстав для визначення ОСОБА_1 додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини, тривалістю три місяці з моменту набрання рішенням суду законної сили.
Керуючись ст.ст. 1268, 1269, 1270, 1272 ЦК України, ст.ст. 4, 6, 10, 12, 141, 228, 229, 263, 265, 273, 280 – 282, 354 ЦПК України, суд, -
ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Одеської міської ради про визначення додаткового строку на подання заяви про прийняття спадщини – задовольнити.
Визначити ОСОБА_1 (ІПН: НОМЕР_3 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ) додатковий строк на подання заяви про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , терміном у 3 (три) місяці з часу набрання рішенням суду законної сили.
Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Одеського апеляційного суду протягом 30 днів з дня складення повного рішення.
Повне рішення суду складено 13.02.2026 року.

Суддя:            Д.Д. Громік