ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Єдиний унікальний номер № 629/4832/25
Номер провадження 22-ц/818/1686/26

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 квітня 2026 року м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі:
головуючого судді Мальованого Ю.М.,
суддів: Маміної О.В., Яцини В.Б.,
за участю:
секретаря судового засідання Шевченко В.Р., 
представника позивача адвоката Свистун А. В., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 12 листопада 2025 року в складі судді Каращука Т.О. по справі № 629/4832/25 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Харків) в особі відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Харківській області, про скасування арешту з майна, -

В С Т А Н О В И В :

У липні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору -Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Харків) в особі відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Харківській області, про скасування арешту з майна.
Позов мотивовано тим, що він є власником земельних ділянок з кадастровими номерами 6323955700:02:000:0901, 6323955700:02:000:0902, 6323955700:02:000:0824, 63239557 00:02:000:0825, 6323955700:01:000:0913, 6323955700:01:000:0912.
Вищевказані земельні ділянки перебувають в оренді у СФГ «Костюченко М.I.» з 14 квітня 2014 року, на підставі відповідних договорів оренди, укладених між останнім та ОСОБА_3 , яка була їх попереднім власником.
Державним виконавцем було накладено арешти на майно боржника ОСОБА_2 та оголошено заборону на відчуження вищевказаних земель. 
17 грудня 2019 року на підставі виконавчого напису, зареєстрованого в реєстрі під № 2436 від 10 жовтня 2017 року відкрито виконавче провадження № 60903354 про стягнення з ОСОБА_2 на його користь боргу у сумі 1 192 945, 30 грн. 
Ухвалою Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 21 квітня 2021 року у справі № 629/1930/21, провадження 6/629/39/21 в межах виконавчого провадження № 60903354 затверджено мирову угоду від 12 квітня 2021 року між ним та ОСОБА_2 , відповідно до якої боржник в рахунок погашення боргу в розмірі 1192945,30 грн передала у власність стягувачу земельні ділянки з кадастровими номерами: 6323955700:02:000:0901, 6323955700:02:000:0824, 6323955700:02:000:0825, 6323955700:01:000:0913, 6323955700:01: 000:0912, 6323955700:02:000:0902. 
На підставі вказаної ухвали 06 серпня 2021 року за ним було проведено державну реєстрацію права власності на вищезазначені земельні ділянки.
Про наявність будь яких інших виконавчих проваджень, у яких боржником була ОСОБА_4 йому не було відомо. 
23 вересня 2024 року він звернувся до державного реєстратора з заявою про реєстрацію додаткової угоди до договору оренди землі, укладеного між СФГ ОСОБА_5 та ОСОБА_6 у 2014 році, але йому було відмовлено у зв`язку з наявним обтяженням на земельну ділянку. 
Оскільки він є власником спірних земельних ділянок, а наявність вказаних обтяжень позбавляє право на вільне розпорядження вказаним майном та порушує конституційні права, то у квітні 2025 року він звернувся до відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Харківській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції з заявою про скасування обтяжень накладених на вищевказані земельні ділянки.
29 квітня 2025 року ВПВР УЗПВР у Харківській області СМУ МЮ Міністерства юстиції у знятті арешту з вищевказаних земельних ділянок було відмовлено, оскільки на виконанні у Відділі перебуває зведене виконавче провадження № 56814348 про стягнення з ОСОБА_4 грошових коштів, до складу якого 08 лютого 2022 року було приєднано виконавче провадження № 60903354 з примусового стягнення заборгованості з ОСОБА_2 на його користь.
З 2021 року ОСОБА_7 не є власником земель та наявність обтяження на вказані земельні ділянки, які накладені з метою примусового стягнення заборгованості саме з вказаної особи не призведе до погашення її заборгованості в рамках зведеного виконавчого провадження № 56814348 чи інших виконавчих проваджень. 
Листом від 29 квітня 2025 року повідомлено, що 11 квітня 2025 року винесено постанову про закінчення виконавчого провадження № 60903354 з примусового стягнення заборгованості з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 та припинено чинність арешту майна Боржника та скасовано інші заходи примусового виконання рішення. 
Водночас державними виконавцями Відділу не скасовано та не припинено чинність арешту майна ОСОБА_2 на нерухоме майно, які накладені в межах інших виконавчих проваджень, починаючи з 2014 року, хоча вказані арешти та обтяження на земельні ділянки обмежують майно не боржника, а іншої особи. 
Посилаючись на вказані обставини ОСОБА_1 просив скасувати арешт на земельні ділянки з кадастровими номерами 6323955700:02:000:0901, 6323955700:02:000:0902, 6323955700:02:000:0824, 6323955700:02:000:0825, 6323955700:01:000:0913, 6323955700: 01:000:0912, які були накладені на підставі постанови ВДВС Лозівського МРУЮ Харківської області про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження № 45819861 від 12 грудня 2014 року, винесеної ВДВС Лозівського МРУЮ Харківської області та на підставі постанови головного державного виконавця ВПВР УДВС ГТУЮ у Харківській області Барсегян А.О. про арешт майна боржника № 56814348 від 24 жовтня 2019 року.
Рішенням Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 12 листопада 2025 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.
Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що зобов`язання боржника ОСОБА_2 в незавершених виконавчих провадженнях не виконані, на момент затвердження мирової угоди та передачі земельних ділянок ОСОБА_1 обтяження вже існували, а тому підстави для зняття арешту відсутні.
На вказане судове рішення засобами поштового зв`язку 27 листопада 2025 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Свистун Андрій Володимирович, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просив суд рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позов.
Апеляційна скарга мотивована необґрунтованістю судового рішення, оскільки під час розгляду справи судом першої інстанції не встановлено коло інших стягувачів та їх кількість, дати їх звернення до органів виконавчої служби, суми заборгованості Боржника перед ними та чи вона взагалі наявна, або вказані виконавчі провадження розпочаті за іншими підставами та в межах вказаного зведеного виконавчого провадження виконуються виконавчі дії не зі стягнення заборгованості тощо.
Також під час судового розгляду не встановлено підстави для винесення постанов про арешт майна у 2014 та 2019 роках та в інтересах яких саме осіб вони були винесені, та чи не відпала підстава для арешту на момент розгляду вказаної справи.
Право власності на спірні земельні ділянки у 2021 року перейшло до ОСОБА_1 в рахунок погашення боргу у виконавчому провадженні № 60903354, він більше ніж 4 роки є власником майна, проте наразі він позбавлений права розпорядитеся своїм майном, що грубо порушує його конституційні права
Арешт на земельні ділянки був накладений ще до того як він став їх власником і до цих арештів він не має жодного відношення, як новий власник. На даний час виконавче провадження завершено, а відтак потреби в арешті не існує та наявні підстави для його зняття.
Ним помилково сплачено судовий збір в розмірі 7267,2 грн, проте суд першої інстанції питання повернення зайво сплаченого судового збору не вирішив. При ухваленні рішення зазначено про залишення судового збору у розмірі 1211,20 грн за позивачем, що є порушенням вимог процесуального характеру.
Відзив на апеляційну скаргу подано не було. 
Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача адвоката Свистуна А. В., який підтримав апеляційну скаргу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з такого.
Згідно з частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення (пункт 1 частини 1 статті 374 ЦПК України). 
Згідно з частинами 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вище вимогам цивільного процесуального законодавства України.
Судом встановлено, що ухвалою Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 21 квітня 2021 року на стадії виконавчого провадження за заявою державного виконавця Міжрайонного ВДВС по Близнюківському, Лозівському районах та місту Лозова СМУ МЮ (м. Харків) Гапона Є.В. затверджено мирову угоду між стягувачем - ОСОБА_1 та боржником - ОСОБА_2 , на підставі якої останньою в рахунок погашення боргу у розмірі 1192945,30 грн передано стягувачу в межах виконавчого провадження № 60903354 землі з кадастровими номерами 6323955700:02:000:0901, 6323955700:02:000:0824, 6323955700:02:000:0825, 6323955700:01:000:0913, 6323955700:01:000:0912, 6323955700: 02:000:0902 (а.с. 10-12).
Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна накладено арешт:
- на земельні ділянки з кадастровим номером 6323955700:02:000:0901, площею 4,86 га та № 6323955700:02:000:0902, площею 4,888 га - постановою ВДВС Лозівського МРУЮ про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження № 45819861 від 17 грудня 2024 року та постановою державного виконавця ВПВР УДВС ГТУЮ у Харківській області про арешт майна боржника № 56814348 від 24 жовтня 2019 року;
- на земельні ділянки з кадастровим номером № 6323955700:02:000:0824 площею 5,0689 га, № 6323955700:02:000:0825 площею 4,9381 га, № 6323955700:01:000:0913, площею 5,2598 га, № 6323955700:01:000:0912, площею 4,86 га - на підставі постанови державного виконавця ВПВР УДВС ГТУЮ у Харківській області про арешт майна боржника № 56814348 від 24 жовтня 2019 року (а.с. 23-36).
Рішенням державного реєстратора Близнюківської селищної ради Лозівського району Харківської області від 26 вересня 2026 року ОСОБА_1 відмовлено у державній реєстрації додаткової угоди до договору оренди земельної ділянки з кадастровим номером 6323955700:02:000:0824, укладеного між СФГ ОСОБА_5 та ОСОБА_6 у 2014 році у зв`язку з наявним обтяженням на земельну ділянку (а саме обтяження майна ОСОБА_2 (а.с. 16-17)
Листом Управління ЗПВР у Харківській області від 29 квітня 2025 року повідомлено, що 11 квітня 2025 року державним виконавцем Відділу винесено постанову про закінчення виконавчого провадження № 60903354 та припинено чинність арешту майна боржника та скасовано інші заходи примусового виконання рішення. Також згідно вимог статті 40 Закону, до Державного реєстру речових прав внесені відомості про припинення обтяження: 43359034 (спеціальний розділ). Водночас, перевіркою Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта - боржника встановлено наявність інших обтяжень, зареєстрованих на підставі постанов про арешт майна боржника, винесених в межах інших виконавчих проваджень починаючи ще з 17 грудня 2014 року. Станом на теперішній час підстави для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини у інших виконавчих провадженнях відсутні (а.с. 21-22).
Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. 
Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи. 
Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України). 
Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. 
Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. 
Згідно з частиною першою статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 цього Кодексу). 
Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (стаття 317 ЦК України). 
Відповідно до частин першої, другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. 
Згідно зі статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. 
За змістом статті 1, частини першої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» (далі - Закон № 1404-VIII) виконавче провадження є завершальною стадією судового провадження, в межах якої виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Відповідно до частини четвертої статті 40 Закону № 1404-VIII у разі якщо після повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених частиною першою статті 37 цього Закону, встановлено, що виконавчий документ не підлягає виконанню або покладені виконавчим документом на боржника зобов`язання підлягають припиненню відповідно до умов угоди про врегулювання спору (мирової угоди), укладеної між іноземним суб`єктом та державою Україна на будь-якій стадії урегулювання спору або розгляду справи, включаючи стадію визнання та виконання рішення, незалежно від дати укладення такої угоди, арешти з майна боржника знімаються, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті під час примусового виконання рішення заходи, про що виконавець виносить постанову, яка в день її винесення надсилається органу, установі, посадовій особі, яким була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно (кошти) боржника, а у випадках, передбачених законом, виконавець вчиняє дії щодо реєстрації припинення обтяження такого майна.
Згідно з пунктом 20 розділу ІІІ Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5, визначено, що у разі якщо після повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених частиною першою статті 37 Закону України «Про виконавче провадження», встановлено, що такий виконавчий документ не підлягає виконанню або покладені виконавчим документом на боржника зобов`язання підлягають припиненню відповідно до умов угоди про врегулювання спору (мирової угоди), укладеної між іноземним суб`єктом та державою Україна на будь-якій стадії урегулювання спору або розгляду справи, включаючи стадію визнання та виконання рішення, незалежно від дати укладення такої угоди, виконавець, керуючись частиною четвертою статті 40 Закону України «Про виконавче провадження», виносить постанову про скасування заходів примусового виконання, здійснених під час виконання такого виконавчого документа, без винесення постанови про відновлення виконавчого провадження.
Відповідно до статті 40 Закону № 1404-VIII передбачено, що у разі закінчення виконавчого провадження (крім закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, нестягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження.
Про зняття арешту з майна (коштів) виконавець зазначає у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа, яка в день її винесення надсилається органу, установі, посадовій особі, яким була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно (кошти) боржника, а у випадках, передбачених законом, вчиняє дії щодо реєстрації припинення обтяження такого майна (частина друга статті 40 Закону № 1404-VIII).
Пунктом 3 частини першої статті 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» встановлено, що державним реєстратором є державний, приватний виконавець - у разі накладення/зняття таким виконавцем арешту на нерухоме майно під час примусового виконання рішень відповідно до закону.
Згідно з абзацом 3 пункту 5 Порядку ведення Державного реєстру обтяжень рухомого майна, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 05 липня 2004 року № 830, державна реєстрації публічних обтяжень рухомого майна під час примусового виконання рішень відповідно до закону проводиться державним або приватним виконавцем.
Частинами четвертою, п`ятою статті 59 Закону № 1404-VIII передбачено, що підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: 1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; 2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; 3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; 4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; 5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; 6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; 7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; 8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову. У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду.
Відповідно до частини п`ятої статті 13 Закону № 1404-VIII постанова про зняття арешту виноситься виконавцем не пізніше наступного робочого дня після надходження до нього документів, що підтверджують наявність підстав, передбачених частиною четвертою статті 59 цього Закону, та надсилається в той самий день органу (установі), якому була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно боржника. За порушення строків прийняття рішень та вчинення виконавчих дій виконавці несуть відповідальність в порядку, встановленому законом.
Аналіз зазначених норм дає підстави дійти висновку, що арешт майна боржника є заходом звернення стягнення на майно боржника, який застосовується для забезпечення реального виконання рішення, що підлягає примусовому виконанню.
Наявність протягом тривалого часу нескасованого арешту на майно боржника, за умови відсутності виконавчого провадження та майнових претензій з боку стягувача, є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном.
Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 07 липня 2021 року у справі № 2-356/12, від 03 листопада 2021 року у справі № 161/14034/20, від 22 грудня 2021 року у справі № 645/6694/15.
Верховний Суд зауважує, що застосування арешту майна боржника як обмежувальний захід не повинен призводити до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, що свідчить про необхідність його застосування виключно у випадках та за наявності підстав, визначених законом. 
Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. 
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у ряді рішень зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що міститься в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. 
У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано. 
У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. 
Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05 травня 2020 року у справі № 554/8004/16 (провадження № 14-431цс19) дійшла висновку про те, що спори, пов`язані з належністю майна, на яке накладений арешт, відповідно до статей 15 і 16 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо існує спір щодо визнання права власності на майно та однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства. У разі якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається у порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно та про зняття з нього арешту. Відповідачем у справах за позовами про звільнення майна з-під арешту є боржник або особа, в інтересах якої накладено арешт на майно у виконавчих провадженнях, оскільки задоволення такого позову може безпосередньо вплинути на права та законні інтереси сторін спірних правовідносин щодо такого майна. 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 листопада 2019 року у справі № 643/3614/17 (провадження № 14-479цс19) дійшла висновку про те, що вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову) і виникають з цивільних правовідносин, відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України можуть бути вирішені судом цивільної юрисдикції (пункт 37). 
Верховний Суд у постанові від 22 січня 2025 року у справі № 592/18654/23 (провадження № 61-7475св24) зазначив, що стаття 1 Першого протоколу покладає на державу позитивні зобов`язання забезпечити непорушність права приватної власності та контроль за виключними випадками позбавлення особи права власності не тільки на законодавчому рівні, а й під час здійснення суб`єктами суспільних відносин правореалізаційної та правозастосовної діяльності. Обмеження позитивних зобов`язань держави лише законодавчим врегулюванням відносин власності без належного контролю за їх здійсненням здатне унеможливити реалізацію власниками належних їм прав, що буде суперечити нормам Конституції України та Конвенції. Водночас колегія суддів враховує те, що наявність протягом тривалого часу нескасованого арешту на майно особи, яка не є боржником у виконавчому провадженні, є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном. 
Велика Палата Верховного Суду у змісті постанови від 05 травня 2020 року у справі № 554/8004/16 дійшла висновку, що відповідачем у справах за позовами про звільнення майна з-під арешту є боржник або особа, в інтересах якої накладено арешт на майно у виконавчих провадженнях, оскільки задоволення такого позову може безпосередньо вплинути на права та законні інтереси сторін спірних правовідносин щодо такого майна. 
Основною засадою (принципом) цивільного судочинства є, зокрема, диспозитивність (пункт 5 частини 3 статті 2 ЦПК України).
Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (частина 2 статті 12 ЦПК України).
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина 1 статті 13 ЦПК України).
У цивільному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони у справі (учасники спірних правовідносин), та позбавляє можливості ініціювати судове провадження. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача. 
Отже, кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Таким чином, суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 червня 2022 року в справі № 602/1455/20 (провадження № 61-475св22)).
В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції (частина 6 статті 367 ЦПК України).
Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (стаття 48 ЦПК України).
Суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд справи починається спочатку (стаття 51 ЦПК України).
Пред`явлення позову до неналежного відповідача (неналежного складу відповідачів) є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 жовтня 2023 року в справі № 300/808/19 (провадження № 61-11144св22), постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 грудня 2023 року в справі № 363/2300/20 (провадження № 61-6922св23), постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 грудня 2023 року в справі № 753/8710/21 (провадження № 61-6090св23)).
Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 вказував, що він є власником спірних земельних ділянок, а тому наявність обтяжень обмежує можливість реалізації ним правомочностей власника.
Матеріали справи свідчать, що постановою ВДВС Лозівського МРУЮ про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження № 45819861 від 17 грудня 2014 року накладено арешт на земельні ділянки з кадастровим номером 6323955700:02:000:0901, площею 4,86 га та № 6323955700:02:000:0902 площею 4,888 га.
Між тим, матеріали справи не містять даних щодо стану розгляду вказаного виконавчого провадження, чи було воно завершено та хто є стягувачам ВП № 45819861. Докази, що позивач звертався до ВДВС для отримання вказаної інформації відсутні.
В суді першої інстанції клопотань щодо встановлення цих обставин ОСОБА_1 заявлено не було, та відповідно особи, в інтересах якого було здійснено таке обтяження до участі у справі залучені не були.
Що стосується арешту, накладеного на підставі постанови державного виконавця ВПВР УДВС ГТУЮ у Харківській області № 56814348 від 24 жовтня 2019 року, то як вбачається з відомостей з Автоматизованої системи виконавчого провадження за зведеним виконавчим провадженням боржником є ОСОБА_2 , стягувачі ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , Відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Харківській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції.
Між тим, ані ОСОБА_8 , ані ОСОБА_9 до участі у справі залучені в якості відповідачів не були.
За таких обставин судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову у зв`язку з неналежним визначенням суб`єктного складу учасників справи. Оскільки саме у межах розгляду справи за участі належного відповідача суд вирішує спір по суті, надає оцінку правовим позиціям сторін спору.
Подібна правова позиція висловлена у постановах Верховного Суду від 27 липня 2022 року у справі № 205/3695/18 (провадження № 61-12477св21), від 29 березня 2023 року у справі № 462/8376/20 (провадження № 61-513св22).
Доводи ОСОБА_1 про те, що він не є боржником у виконавчому провадженні, у межах якого накладено арешт на належні йому земельні ділянки, тому їх обтяження позбавляє права на вільне володіння майном, є безпідставними, оскільки арешт на майно боржника ОСОБА_7 було накладено ще 17 грудня 2014 року та 24 жовтня 2019 року це обтяження існувало станом на час укладання мирової угоди.
Тобто, ОСОБА_7 не мала права відчужувати вказане нерухоме майно, яке було під арештом станом на 21 квітня 2022 року, а тому саме по собі посилання позивача на мирову угоду, не є підставою для зняття арешту зі спірних земельних ділянок. 
Посилання заявника на те, що він не знав про спірні обтяження та інші виконавчі провадження, є безпідставними, оскільки, проявивши достатню обачність, ОСОБА_1 міг та повинен була перевірити наявність заборон та обтяжень перед укладення з ОСОБА_7 мирової угоди. Також відомості з Автоматизованої системи виконавчого провадження є відкритими даними та позивач мав можливість перевірити наявність інших виконавчих проваджень, тим паче, що мирову угоду було укладено на стадії виконання рішення, тобто, коли вже здійснювалось виконавче провадження.
Посилання позивача на порушення норм процесуального права при вирішенні питання, оскільки ним було надмірно сплачено судовий збір є безпідставним, оскільки рішенням суду зобов`язано Головне управління Державної казначейської служби України Харківської області повернути ОСОБА_1 6 165,01 грн судового збору.
Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, фактично зводиться до переоцінки доказів, яким судом надана належна оцінка.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Оскільки апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 12 листопада 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 06 квітня 2026 року.

Головуючий Ю.М. Мальований

Судді О.В. Маміна

В.Б. Яцина