Номер провадження: 22-ц/813/1538/26 
Справа № 522/13655/20
Головуючий у першій інстанції Петренко В. С.
Доповідач Таварткіладзе О. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.03.2026 року м. Одеса
Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого – Таварткіладзе О.М.,
суддів: Вадовської Л.М., Погорєлової С.О.,
за участю секретаря судового засідання: Чередник К.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якого діє представник ОСОБА_2 , на рішення Київського районного суду м. Одеси від 06 березня 2023 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу, -

В С Т А Н О В И В:
У серпні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 та з урахуванням уточнення просив остаточно стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 1 137 200 грн, мотивуючи це тим, що починаючи з 2008 року ОСОБА_4 неодноразово зверталася до ОСОБА_5 з проханням надати їй в борг для особистих потреб грошові кошти. З кожним разом сума основного боргу збільшувалась, проте кошти позикодавцю не повертались. У 2017 році ОСОБА_5 звернувся до позичальника з проханням написати розписку про отримання грошових коштів в борг. Станом на дату укладення розписки – 03 квітня 2017 року, основна сума боргу склала 70 000,00 доларів США. 
31 жовтня 2019 року ОСОБА_5 уклав з ОСОБА_1  договір про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги за зобов`язанням, за умовами якого ОСОБА_5 відступив йому право вимоги до ОСОБА_4 за розпискою від 03 квітня 2017 року на суму 70 000,00 доларів США.
Розписка була написана ОСОБА_4 власноруч, за відсутності будь-якого фізичного, психологічного тиску або під впливом тяжкої обставини. Крім того, сам факт власноручного заповнення певних граф розписки ОСОБА_4 та отримання нею грошових коштів підтверджується підписами двох свідків.
Відповідно до цієї розписки ОСОБА_4 зобов`язалась повернути ОСОБА_5 борг до 03 серпня 2018 року, однак вказані кошти не були повернуті в повному обсязі.
У зв`язку з невиконанням боржником своїх зобов`язань за договором позики, ОСОБА_5 звернувся з позовом до Приморського районного суду м. Одеси, в ході розгляду якого стало відомо про те, що ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Враховуючи вказані обставини, він як новий кредитор померлої дійшов висновку про необхідність закриття провадження у цій справі та подання нового позову до дочки ОСОБА_4 – ОСОБА_3 , яка є її спадкоємцем.
Подавши до суду позов до ОСОБА_3 , як правонаступника ОСОБА_4 про стягнення боргу за розпискою, зі спілкування в подальшому з ОСОБА_1 адвокату Кліменку О. В. стало відомо, що з ОСОБА_1 зв`язалась представник відповідачки та надала документи про часткове погашення ОСОБА_4 боргу перед ОСОБА_5 у розмірі 30 000 доларів США, що підтвердив ОСОБА_1 і сам ОСОБА_5 , коли з ним зв`язався позивач і незважаючи, що підтверджуючих документів про часткове повернення ОСОБА_4 боргу не збереглось, позивач вирішив зменшити розмір первісних позовних вимог про стягнення боргу з еквівалента 70 000 доларів до еквівалента 40 000 доларів, що становить 1 137 200 грн. 
З урахуванням наведеного, ОСОБА_1 просив позов задовольнити.
Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 06 березня 2023 року у задоволенні позову ОСОБА_1  відмовлено.
Не погоджуючись з таким рішенням суду, ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просив рішення Київського районного суду м. Одеси від 06 березня 2023 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права.
Постановою Одеського апеляційного суду від 18 жовтня 2023 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Клименка Олега Вікторовича залишити без задоволення. Рішення Київського районного суду м. Одеси від 06.03.2023 року залишено без змін. 
Постановою Верховного Суду від 15 січня 2025 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, постанову Одеського апеляційного суду від 18 жовтня 2023 року скасовано та справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Будучи в розумінні ст. ст. 128, 130 ЦПК України належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, призначене на 17.03.2026 року на 15:00 год. позивач ОСОБА_1 та його представник адвокат Клименко О.В. не з`явилися, надіслали в день судового засідання 17.03.2026 року через підсистему «Електронний суд» клопотання про відкладення судового засідання у зв`язку з тим, що ОСОБА_5 не може бути допитаний в якості свідка у зв`язку проходженням військової служби, а у скаржника ОСОБА_1 зранку цього дня погіршився стан здоров`я, що перешкоджає йому взяти участь у судовому засіданні. 
Присутня у судовому засіданні 17.03.2026 року відповідач ОСОБА_3 проти відкладення судового засідання заперечувала і просила продовжувати розгляд апеляційної скарги по суті.
Відповідно до статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Проаналізувавши подане клопотання про відкладення, апеляційний суд приходить до висновку про відмову у задоволенні такого клопотання, з огляду на наступне.
Вирішуючи клопотання представника ОСОБА_1 - адвоката Клименка О.В. про відкладення розгляду справи, апеляційний суд доходить висновку про відсутність підстав для його задоволення, з огляду на таке.
Представник скаржника-позивача ОСОБА_1 адвокат Клименко О.В. брав участь у судовому засіданні 25.11.2025 року о 15:30 год., в якому надавав пояснення за поданою ним від імені клієнта ОСОБА_1 апеляційною скаргою. У зазначеному судовому засіданні апеляційним судом питання про допит свідків, зокрема, ОСОБА_5 та самого позивача ОСОБА_1 , постановленням відповідної ухвали на місці з відображенням її у протоколі судового засідання або у вигляді окремого процесуального документа з приєднанням до матеріалів справи не вирішувалось. Таке питання ініційоване представником ОСОБА_1 адвокатом Клименком О.В. мало бути поставлено на обговорення у наступному судовому засіданні 17.03.2026 року за наявності явки ОСОБА_5 та позивача ОСОБА_1 та за умови надання останніми на це згоди, зафіксованої у встановленому порядку.
Оскільки явка учасників справи до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою, поважність причин неучасті у судовому засіданні 17.03.2026 року учасників справи, належним чином повідомлених про розгляд справи, судом апеляційної інстанції не встановлено, а наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, спір підлягає вирішенню по суті, оскільки основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Тому розгляд апеляційним судом справи у відсутності учасників (відповідачів), які відсутні у судовому засіданні при таких обставинах не є порушенням їхніх прав щодо забезпечення участі у судовому засіданні і доступі до правосуддя. Схожі за зміст. висновки викладені у постанові Верховного Суду у справі Верховного Суду у справі № 361/8331/18.
За таких обставин, колегія суддів не знаходить підстав для відкладення розгляду справи. 
Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, виходячи з наведених у цій постанові підстав.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. 
Відповідно до ч. 1 п. 2 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:
1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;
2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;
3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;
4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.
Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не надав докази отримання відповідачем свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_4 , проведення оцінки спадкового майна, відтак суд не може пересвідчитись у дотриманні позивачем та ОСОБА_5 шестимісячного строку для пред`явлення вимоги до спадкоємців померлої ОСОБА_4 .
Колегія суддів не може у повній мірі погодитися з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що:
- згідно з розпискою від 03 квітня 2017 року ОСОБА_4 взяла для особистих потреб в борг у ОСОБА_5 грошові кошти в сумі 70 000,00 доларів США, що в гривневому еквіваленті складає 1 831 200,00 грн, та зобов`язалась повернути вказаний борг до 03 серпня 2018 року; 
- ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 померла; 
- згідно з заповітом АВВ № 850938 від 07 жовтня 1999 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Лічман І.М., зареєстрованого в реєстрі за № 10776, ОСОБА_4 на випадок своєї смерті заповіла своїй дочці ОСОБА_3 належну їй частину квартири АДРЕСА_1 ;
Відповідно до листа приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Кузішиної І.Д. № 21/01-16 від ОСОБА_3 своєчасно звернулась до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. Спадкову справу заведено 19 листопада 2018 року, свідоцтва про право на спадщину ще не видавались; 
- 31 жовтня 2019 року ОСОБА_5 уклав з ОСОБА_1 договір про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги за зобов`язанням. Відповідно до умов зазначеного договору ОСОБА_5 відступив шляхом продажу новому кредитору ОСОБА_1 право вимоги попереднього кредитора до зобов`язаних осіб та їх поручителів, зазначених у додатку № 1 до цього договору, включаючи права вимоги до правонаступників боржників, спадкоємців боржників, страховиків або інших осіб, до яких перейшли обов`язки за договором позики.
Згідно з додатком № 1 до договору про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги від 31 жовтня 2019 року, ОСОБА_5 відступив ОСОБА_1 право вимоги до ОСОБА_3 за розпискою від 03 квітня 2017 року.
На час повторного перегляду справи в апеляційному порядку, Одеським апеляційним судом встановлено, що:
- 30.07.2025 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Петрушенко Т.А. на підставі заповіту АВВ № 850938 від 07 жовтня 1999 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Лічман І.М., зареєстрованого в реєстрі за № 10776 ОСОБА_3 видано свідоцтво про право на спадщину на квартиру АДРЕСА_1 після смерті матері ОСОБА_4 (т. 3 а. с. 128);
- згідно з договором купівлі-продажу від 30.07.2025 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Петрушенко Т.А., ОСОБА_3 продала, а ОСОБА_6 купила квартиру АДРЕСА_1 за кошти у розмірі 1 795 059 грн, які продавець одержала від покупця повністю до підписання цього договору із зобов`язання фактичного звільнення квартири попереднім власником ОСОБА_3 до 15.08.2025 року, після чого новий власник ОСОБА_6 має право вільного входу до квартири та безперешкодного володіння та розпорядження нею (т. 3 а. с. 122-125).
Крім того, згідно з відомостями з Єдиного державного реєстру судових рішень вбачається, що:
- ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 15.11.2018 року відкрито провадження у справі № 522/16771/18 за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про стягнення грошових коштів;
- ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 24.05.2019 року витребувано від приватного нотаріуса Кузішеної Ірини Дмитрівни належним чином завірену копію спадкової справи № 6/2018. В ухвалі зазначено про те, що до суду з відповідною заявою про витребування спадкової справи після смерті відповідача звернувся представник позивача;
- ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 01.10.2019 року провадження у справі у справі № 522/16771/18 за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про стягнення грошових коштів – закрито за смертю відповідача. При цьому в ухвалі зазначено, що з відповідним клопотанням про закриття провадження у справі звернувся позивач.
Колегія суддів виходить з наступного.
За змістом статей 15 і 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів. Відсутність порушеного права й інтересу встановлюється при розгляді справи по суті та є самостійною підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково.
Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду (постанова Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23).
Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2023 року в справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22), постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968 сво 21).
Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (постанова Верховного Суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17).
Спосіб захисту порушеного права повинен бути таким, що найефективніше захищає або відновляє порушене право позивача, тобто повинен бути належним. Належний спосіб захисту повинен гарантувати особі повне відновлення порушеного права та/або можливість отримання нею відповідного відшкодування (пункт 8.54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 січня 2022 року в справі № 910/10784/16 (провадження № 12-30гс21)).
Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22)).
Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, примусове виконання обов`язку в натурі (пункт 5 частини другої статті 16 ЦК України).
Спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного в спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора спадкоємці зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі (стаття 1282 ЦК України у редакції на час відкриття спадщини після смерті ОСОБА_4 ).
Відповідно до частини першої статті 55 ЦПК України у разі смерті фізичної особи, припинення юридичної особи, заміни кредитора чи боржника у зобов`язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд залучає до участі у справі правонаступника відповідної сторони або третьої особи на будь-якій стадії цивільного процесу.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
Тлумачення статті 1281 ЦК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) свідчить, що вказана норма не встановлює певного порядку пред`явлення вимог кредиторів. Пред`являння вимог може відбуватися як безпосередньо спадкоємцю, так і через нотаріуса ( постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 червня 2018 року в справі № 758/8549/15-ц (провадження № 61-8438св18)).
Звернення кредитора безпосередньо до суду, зокрема із заявами про процесуальне правонаступництво та (або) про заміну сторони виконавчого провадження, слід розглядати як пред`явлення кредитором вимог до спадкоємця боржника в порядку статті 1281 ЦК України (див. пункт 117 постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 листопада 2020 року в справі № 916/617/17 (провадження № 12-48гс20), пункти 9.3.-9.4. постанови Великої Палати Верховного Суду від 10 жовтня 2023 року у справі № 523/2357/20 (провадження № 14-11цс21)).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 жовтня 2024 року у справі № 638/1046/14-ц (провадження № 14-12цс24) вказано, що:
«Встановлені статтею 1281 ЦК України строки є строками, у межах яких кредитор, здійснюючи власні активні дії, може реалізувати своє суб`єктивне право.
Сплив визначених статтею 1281 ЦК України строків пред`явлення кредитором вимоги до спадкоємців має наслідком позбавлення кредитора права вимоги за зобов`язанням, а також припинення такого зобов`язання.
Наявність встановлених законом строків пред`явлення кредитором вимог до спадкоємців забезпечує юридичну визначеність та стабільність цивільного обороту.
Встановлення темпоральних обмежень як для подання заяви про прийняття чи відмову від спадщини, так і для пред`явлення вимоги кредитором до спадкоємців боржника збалансовує інтереси учасників спадкових відносин та унеможливлює продовження стану невизначеності у цивільних відносинах, які зазнають змін у зв`язку зі смертю одного з їх учасників.
Велика Палата Верховного Суду вже зазначала, що оскільки зі смертю позичальника зобов`язання з повернення кредиту включаються до складу спадщини, строки пред`явлення кредитором вимог до спадкоємців позичальника регламентуються приписами статті 1281 ЦК України. Тобто стаття 1281 ЦК України, яка визначає преклюзивні строки пред`явлення таких вимог, застосовується і до кредитних зобов`язань, забезпечених порукою (іпотекою). Сплив визначених статтею 1281 ЦК України строків пред`явлення кредитором вимог до спадкоємців має наслідком позбавлення кредитора права вимоги за основним і додатковим зобов`язанням, а також припинення таких зобов`язань (див.: пункти 55-62 постанови від 17 квітня 2018 року у справі № 522/407/15-ц, пункт 69.5 постанови від 13 березня 2019 року у справі № 520/7281/15-ц, пункт 39 постанови від 01 квітня 2020 року у справі № 520/13067/17, пункт 99 постанови від 03 листопада 2020 року у справі № 916/617/17)».
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 жовтня 2024 року у справі № 638/1046/14-ц (провадження № 14-12цс24) зазначено, що:
«Приписи статті 1281 ЦК України не містять особливих застережень щодо порядку задоволення вимог кредитора у разі, якщо смерть боржника настала після пред`явлення позову до нього під час розгляду судової справи. Отже, якщо смерть позичальника настала під час розгляду судової справи за позовом кредитора до позичальника про стягнення заборгованості, до таких правовідносин застосовується правила про загальний порядок пред`явлення кредитором спадкодавця вимог до спадкоємців, визначені у статті 1281 ЦК України, а спадкоємці, які прийняли спадщину, підлягають залученню до участі у справі як правонаступники відповідного учасника справи на підставі статті 55 ЦПК України. Водночас потрібно пам`ятати, що підставою процесуального правонаступництва є правонаступництво у матеріальному праві, яке настало після відкриття провадження у справі. З огляду на наведене, особливості здійснення процесуального правонаступництва визначаються особливостями норм матеріального права, що регулюють перехід прав та обов`язків у матеріальних правовідносинах від особи до її правонаступника, або в інших випадках зміни сторони у правовідносинах, з яких виник спір. Під час вирішення спорів про стягнення заборгованості за вимогами кредитора до спадкоємців боржника (у тому числі, якщо смерть боржника настала під час розгляду справи у суді) суди для правильного вирішення справи першочергово повинні встановити, чи пред`явлено вимогу кредитором спадкодавця до спадкоємців боржника у строки, визначені частинами другою та третьою статті 1281 ЦК України, тобто чи вчинив кредитор потрібні дії у матеріальних відносинах».
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 жовтня 2024 року у справі № 638/1046/14-ц (провадження № 14-12цс24) зазначено, що:
«Отже кредитор у матеріальних відносинах може пред`явити вимогу до спадкоємців боржника відповідно до вимог статті 1281 ЦК України в один із таких способів: безпосередньо спадкоємцю (спадкоємцям); опосередковано - через нотаріуса за місцем відкриття спадщини (за межами України - через консульські установи). Вибір конкретного способу пред`явлення вимоги до спадкоємців боржника є правом кредитора і здійснюється ним на власний розсуд. Водночас кредитор, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, у строки, встановлені частиною другою і третьою статті 1281 ЦК України, позбавляється права вимоги (частина четверта цієї статті). Зі спливом строків, визначених статтею 1281 ЦК України, і непред`явленням кредитором вимог до спадкоємців боржника, такий кредитор позбавляється права вимоги, тобто відповідне цивільне право припиняється, а кредитор втрачає можливість вимагати в суді захисту відповідного права».
У справі, яка переглядається в апеляційному порядку встановлено, що розписка про позику грошових коштів складено 03.04.2017 року зі строком повернення 03.08.2018 року.
Позичальниця ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .
До суду з позовом до ОСОБА_4 первісний кредитор ОСОБА_5 звернувся у вересні 2018 року, внаслідок чого провадження у справі відкрито 15.11.2018 року.
19.11.2018 року ОСОБА_3 звернулась до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Петрушенко Т.А. із заявою про прийняття спадщини після смерті матері ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .
В ухвалі Приморського районного суду м. Одеси від 24.05.2019 року у справі № 522/16771/18 за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про стягнення грошових коштів, якою витребувано від приватного нотаріуса Кузішеної Ірини Дмитрівни належним чином завірену копію спадкової справи № 6/2018, зазначено, що дана ухвала постановлена в порядку розгляду відповідного клопотання представника позивача ОСОБА_5 .
Крім того, до справи, яка переглядається, надано копію такого клопотання представника ОСОБА_5 адвоката Клименка О.В. від 27.03.2019 року в межах справи № 522\16771/18, в якій він вказує на обізнаність про смерть відповідачки ОСОБА_4 25.06.2018 року і просить витребувати спадкову справу № 6/2018, що відкрита приватним нотаріусом Кузішеною І.Д.
При таких обставинах колегія суддів вважає доведеним, що первісному кредитору ОСОБА_5 в особі представника адвоката Клименка О.В. (він же є представником і нового кредитора – позивача по справі ОСОБА_1 ) було достовірно відомо про смерть боржниці ОСОБА_4 принаймні не пізніше 27.03.2019 року.
Слід зазначити, що на час відкриття спадщини ІНФОРМАЦІЯ_2 , редакція статті 1281 ЦК України передбачала, що: «спадкоємці зобов`язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги. Кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги. Якщо кредитор не знав і не міг знати про відкриття спадщини, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщини, протягом одного року від настання строку вимоги».
Проте, Законом України № 2478-VIII від 03.07.2018 року внесені зміни до ст. 1281 ЦК України, відповідно до яких: «кредиторові спадкодавця належить пред`явити свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину, не пізніше шести місяців з дня одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину на все або частину спадкового майна незалежно від строку настання вимоги. Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про прийняття спадщини або про одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщини протягом шести місяців з дня коли він дізнався про прийняття спадщини або про одержання свідоцтва про право на спадщину».
Такий закон набрав чинності 04.11.2018 року та введений в дію через три місяці з дня набрання ним чинності, тобто з 05.02.2019 року.
Відповідно до Прикінцевих та перехідних положень до Закону України № 2478-VIII від 03.07.2018 року цей Закон застосовується до відносин, які виникли після введення його в дію, а також до відносин, що виникли до введення його в дію та продовжують існувати після введення його в дію крім частини 4 статті 36 Закону України «Про іпотеку», що застосовується відповідно до договорів та угод, укладених після введення в дію цього Закону. 
З матеріалів справи вбачається, що шестимісячний строк передбачений частиною 2 статті 1281 ЦК України в редакції, що діяла на час відкриття спадщини, сплив 25.12.2018 року.
Разом з тим, відповідно до частини 3 статті 1281 ЦК України в редакції, що діяла на час відкриття спадщини, якщо кредитор не знав і не міг знати про відкриття спадщини, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщини, протягом одного року від настання строку вимоги.
Такий строк розпочав перебіг з 04.08.2018 року, оскільки строк виконання зобов`язання за розпискою сплив 03.08.2018 року, і мав закінчиться 03.08.2019 року.
Тобто відносини щодо пред`явлення кредитором вимог до спадкоємців боржника виникли до введення в дію Закону України № 2478-VIII від 03.07.2018 року, який внесені зміни до ст. 1281 ЦК України (05.02.2019 року), але продовжили існування після введення в дію зазначеного Закону.
Колегія суддів звертає увагу, що первісний кредитор знав про відкриття спадщини не пізніше 27.03.2019 року, коли його представник сам зазначив про це у зверненні до суду в межах справи № 522/16771/18, а про особу, яка прийняла спадщину - ОСОБА_3 позивач (представник позивача) міг дізнатися – не пізніше 04.07.2019 року, коли від приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Кузішеної І.Д. до Приморського районного суду м. Одеси надійшла копія спадкової справи № 6/2018 в межах справи № 522/16771/18 (т. 1 а. с. 17).
Отже, кредитор міг вчинити відповідні дії щодо звернення з вимогою до спадкоємця боржника безпосередньо або через нотаріуса – протягом 6 місяців з дня отримання відомостей про особу, яка прийняла спадщину. 
У будь-якому випадку до 04.01.2020 року відповідних вимог до ОСОБА_3 як спадкоємиці боржниці ОСОБА_4 ані первісним ані новим кредитором не пред`явлено.
Вперше позов до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за розпискою поданий ОСОБА_1 лише 29.01.2020 року, що вбачається з акту Приморського районного суду м. Одеси від 17.08.2020 року щодо тотожності позовної заяви, який складено після подання позовної заяви 17.08.2020 року, що є предметом розгляду цієї справи (т. 1 а. с. 29).
Таким чином, колегія суддів на виконання вказівки касаційного цивільного суду, які наведені у постанові від 15.01.2025 року встановила пропуск строку передбаченого частинами 2, 3 статті 1281 ЦК України, у зв`язку з чим кредитор на підставі частини 4 статті 1281 ЦК України позбавляється права вимоги до спадкоємця боржника.
Враховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов до правильного остаточного висновку про відмову у заявлених вимогах, але помилився з наведеними мотивами відмови, обмежившись недоліками сторони позивача і не вживи заходів для встановлення обставин, які мають вирішальне значення для правильного застосування статей 1281, 1282 ЦК України.
Тому рішення суду в мотивувальній частині необхідно змінити та викласти її в редакції цієї постанови суду апеляційної інстанції.
В іншій (резолютивній) частині рішення слід залишити без змін.
Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) неодноразово вказував, що право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі "Руїз Торіха проти Іспанії"). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії").
Також, Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Ураховуючи викладене, колегія суддів проходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду в мотивувальній частині – зміні з викладенням її в редакції цієї постанови, а в іншій частині рішення – залишенню без змін.
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 383 ЦПК України, Одеський апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якого діє представник ОСОБА_2  – задовольнити частково.
Рішення Київського районного суду м. Одеси від 06 березня 2023 року в мотивувальній частині – змінити та викласти її в редакції цієї постанови.
В іншій частині рішення суду залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений: 31.03.2026 року.

Головуючий         О.М. Таварткіладзе

Судді:         Л.М. Вадовська

С.О. Погорєлова