Справа № 420/24149/25 
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
24 березня 2026 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Бабенка Д.А., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до НОМЕР_1 прикордонного загону (військова частина НОМЕР_2 ) Державної прикордонної служби України про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:
21 липня 2025 року до Одеського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до НОМЕР_1 прикордонного загону (військова частина НОМЕР_2 ) Державної прикордонної служби України, в якій позивач просить суд:
визнати протиправними дії НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України щодо не нарахування та виплати ОСОБА_1 середнього грошове забезпечення за час затримки остаточного розрахунку при звільненні, за період з 24.11.2023 по 24.05.2024 включно;
зобов`язати НОМЕР_1 прикордонний загін Державної прикордонної служби України сплатити на користь ОСОБА_1 його середнє грошове забезпечення за період з 24.11.2023 по 24.05.2024 включно за час затримки остаточного розрахунку при звільненні (виплата грошового забезпечення за період з 01.01.2022 по 19.05.2023), відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100.
Стислий виклад позиції позивача.
Позивач зазначає, у період з 2004 до 23.11.2023 він проходив військову службу у органах Державної прикордонної служби України, у тому числі у період з 01.01.2020 до 23.06.2023 - у НОМЕР_1 прикордонному загоні, а з 29.06.2023 до 23.11.2023 – у НОМЕР_3 мобільному прикордонному загоні.
Позивач вказує, що наказом від 23.11.2023 №854-ос начальника НОМЕР_3 мобільного прикордонного загону Державної прикордонної служби України позивача, майстер-сержанта, остання штатна посада - інспектора прикордонної служби 2 категорії - водія першого зенітно-ракетного відділення третьої прикордонної зенітно-ракетної застави відділу прикордонної служби зенітно-ракетних засобів, звільнено з військової служби за підпунктом «г» (через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу): військовослужбовці, які самостійно виховують дитину (дітей) віком до 18 років) пункту 3 частини 5 статті 26 Закону України «Про військової обов`язок і військову службу».
В подальшому, як вказує позивач, рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 17 січня 2025 року по справі №420/28709/24 адміністративний позов ОСОБА_1 до НОМЕР_1 прикордонного загону (військова частина НОМЕР_2 ) Державної прикордонної служби України про визнання протиправними дії та зобов`язання вчинити певні дії - задоволено частково.
Як зазначає позивач, на виконання вказаного рішення суду від 20.06.2025 військовою частиною виплачено позивачу 142124,66 грн.
Позивач вказує, що 27.06.2025 він звернувся до відповідача щодо виплати середнього заробітку за період з 24.11.2023 по 24.05.2024. Водночас, станом на день подачі позову відповідь позивачем не отримано.
Підсумовуючи, позивач зауважує, що дії відповідача щодо невиплати середнього заробітку за несвоєчасне нарахування та виплату грошового забезпечення, які не отримано позивачем під час служби, є протиправними.
Стислий виклад заперечень відповідача.
У відзиві представник відповідача зазначив, що відповідно до наказу начальника НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (Військова частина НОМЕР_2 ) від 29.06.2023 №295-ос , позивача виключено зі списків особового складу прикордонного загону та всіх видів забезпечення з 29.06.2023, оскільки наказом Голови Державної прикордонної служби України від 27.06.2023 №909-ос позивача зараховано у розпорядження начальника НОМЕР_3 мобільного прикордонного загону Державної прикордонної служби України.
Представник відповідача зазначає, що з наведеного наказу вбачається, що позивача було виключено зі списків прикордонного загону у зв`язку з зарахуванням у розпорядження начальника НОМЕР_3 мобільного прикордонного загону Державної прикордонної служби України, а не у зв`язку із звільненням з військової служби у встановленому Законом та Положенням №1153/2008.
У відзиві на позовну заяву зазначено, що при системному аналізі норм права, відповідач доходить висновку, що переміщення військовослужбовця по службі має своїм наслідком, зокрема, виключення його із списків особового складу однієї військової частини у зв`язку з вибуттям та зарахування до таких списків іншої. Однак таке переміщення не може вважатися звільненням з військової служби, тобто тим юридичним фактом, з яким законодавець пов`язує виникнення у військової частини обов`язку з проведення з військовослужбовцем всіх необхідних розрахунків за правилами пункту 293 Положення №1115/2009, недотримання якого має своїм наслідком відповідальність, передбачену статтею 117 КЗпП України.
Представник відповідача вказує, що позивача зараховано у розпорядження начальника НОМЕР_3 мобільного прикордонного загону Державної прикордонної служби України і не звільнено з військової служби, підстави для застосування положень статті 116, 117 КЗпП України відсутні.
У зв`язку з вищенаведеним, представник відповідача вказує, що позовні вимоги ОСОБА_1 про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити середній заробіток за весь період затримки розрахунку є безпідставними, а тому задоволенню не підлягають.
Додатково представник відповідача вказує, що, на його думку, до спірних правовідносин не можуть застосовуватись норми КЗпП України, зокрема статей 116-117 КЗпП, як норм загального права, оскільки військова служба (в т.ч. виплата грошового забезпечення та інших виплат військовослужбовцям) не є об`єктом регулювання трудового права.
Відповідач доходить висновку, що при вирішенні цього спору слід принципово розділяти законодавство, яке регулює трудові відносини (далі – трудове законодавство) і законодавством, яке регулює відносини які виникають при проходженні військової служби, як окремі одне від одного загальні норми права, які жодним чином не кореспондуються між собою, а військове законодавство не може вважатись спеціальним відносного трудового.
Процесуальні дії у справі.
Суд ухвалою від 28.07.2025 прийняв до розгляду позовну заяву, відкрив провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи відповідно до ст.262 КАС України, встановив сторонам строки для надання заяв по суті, витребував у НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_2 ):
докази проходження ОСОБА_1 військової служби у НОМЕР_1 прикордонному загоні Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_2 ): копії наказів про зарахування на службу, про виключення зі списків особового складу, тощо;
докази виплати ОСОБА_1 грошового забезпечення на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 17.01.2025 р. у справі №420/28709/24;
довідку про середній розмір грошового забезпечення ОСОБА_1 , обчислений виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому було звільнено позивача, відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1992 №100.
Ухвалою від 03.03.2026 суд витребував у НОМЕР_1 прикордонного загону (військова частина НОМЕР_2 ) Державної прикордонної служби України інформацію (табель) про здійснення нарахування та виплати грошового забезпечення ОСОБА_1 та інших платежів при звільненні, їх загальну суму та дату виплати.
На виконання зазначеної ухвали, відповідач 16.03.2026 направив до суду заяву про виконання ухвалу суду з витягом з наказу начальника НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України від 29.06.2023.
Додатково, у заяві про виконання рішення суду, представник відповідача зазначив, що ОСОБА_1 не звільнявся з військової частини НОМЕР_2 , а тому надати інформацію по виплаченим сумам при звільненні позивача неможливо.
Вивчивши матеріали справи, ознайомившись з позовною заявою та доданими до неї доказами, ознайомившись з відзивом та доданими до нього доказами, дослідивши обставини, якими обґрунтовуються вимоги та заперечення, і перевіривши їх доказами, суд встановив такі обставини.
Наказом начальника НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України від 29.06.2023 №295-ос «Про особовий склад», виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення майстер-сержанта ОСОБА_1 (П-028270), інспектора прикордонної служби 1 категорії групи моніторингу обстановки відділення інспекторів прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_1 » (тип В) відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » (тип Б), який наказом Голови Державної прикордонної служби України вiд 27 червня 2023 року №909-ОС зарахований у розпорядження начальника НОМЕР_3 мобільного прикордонного загону Державної прикордонної служби України.
В подальшому, наказом начальника НОМЕР_3 мобільного прикордонного загону Державної прикордонної служби України від 23.11.2023 №854-ОС «Про особовий склад», виключено зі списків особового складу та всіх видів грошового забезпечення майстер-сержанта ОСОБА_1 (П-028270) за підпунктом «г» (через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу: військовослужбовці, які самостійно виховують дитину (дітей) віком до 18 років) пункту 3 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у запас, без права носіння військової форми одягу, з урахуванням часу на здавання справ та посади, з 23 листопада 2023 року.
Зазначено, що остаточною датою проходження військової служби слід вважати 23 листопада 2023 року.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 17.01.2025 по справі №420/28709/24, яке залишено без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 10.06.2025, адміністративний позов ОСОБА_1 до НОМЕР_1 прикордонного загону (військова частина НОМЕР_2 ) Державної прикордонної служби України про визнання протиправними дії та зобов`язання вчинити певні дії – задоволено частково.
Визнано протиправними дії НОМЕР_1 прикордонного загону (військова частина НОМЕР_2 ) Державної прикордонної служби України щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 в період з 01 січня 2022 року по 19.05.2023 року грошового забезпечення, а також виплачених у вказаному періоді виплат передбачених Порядком виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністра оборони України від 07 червня 2018 року №260, без визначення їх розміру, виходячи з розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням, розрахованих шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2022 рік», у 2022 році станом на 01 січня 2022 року та встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» станом на 01.01.2023 року на відповідні тарифні коефіцієнти, згідно з пунктом 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року №704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб».
Зобов`язано НОМЕР_1 прикордонний загін (військова частина НОМЕР_2 ) Державної прикордонної служби України здійснити ОСОБА_1 перерахунок грошового забезпечення в період виплати з 01 січня 2022 року по 19.05.2023 року, а також виплачених у вказаному періоді виплат передбачених Порядком виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністра оборони України від 07 червня 2018 року №260, визначивши їх розмір, виходячи з розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням, розрахованих шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2022 рік», у 2022 році станом на 01 січня 2022 року та встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» станом на 01.01.2023 року на відповідні тарифні коефіцієнти, згідно з пунктом 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року №704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб», з урахуванням раніше виплачених сум.
На виконання вказаного рішення, 20.06.2025 відповідачем перераховано на картковий рахунок позивача 142124,66 грн, що підтверджується витягом із застосунку «Приват24».
Вирішуючи адміністративну справу та надаючи оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з такого.
Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з ч.1 ст.5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень; прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача – суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.
Частиною 9 статті 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25 березня 1992 року №2232-ХІІ (далі - Закон №2232-XII) визначено, що військовослужбовці - особи, які проходять військову службу.
Згідно з ч.1 ст.9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року №2011-XII (далі - Закон 2011-XII), держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
Відповідно до ч.1 ст.2 Закону №2232-XII, військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній з обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.
Частиною 4 статті 2 Закону №2232-XII визначено, що порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.
Згідно з ч.1 ст.26 Закону №2232-ХІІ, звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється:
у запас, якщо військовослужбовці не досягли граничного віку перебування в запасі і за станом здоров`я придатні до військової служби або під час дії воєнного стану визнані військово-лікарськими комісіями непридатними за станом здоров`я до військової служби з переоглядом через 6- 12 місяців;
у відставку, якщо військовослужбовці досягли граничного віку перебування в запасі або визнані військово-лікарськими комісіями непридатними за станом здоров`я до військової служби з виключенням з військового обліку.
Частиною 7 статті 26 Закону №2232-ХІІ визначено, що звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому положеннями про проходження військової служби громадянами України.
Відповідно до ч.3 ст.24 Закону №2232-XII, закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положенням про проходження військової служби громадянами України.
Порядок звільнення з військової служби визначено розділом XII Положення про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України, затвердженого Указом Президента України 29 грудня 2009 року №1115/2009 (далі – Положення, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).
Згідно з пунктом 288 розділу XII Положення (у редакції, чинній на момент видання наказу від 29.06.2023 №295-ос), наказ про звільнення військовослужбовця з військової служби видається відповідною посадовою особою. Перебування військовослужбовця у відпустці чи його тимчасова непрацездатність не є підставою для затримки видання такого наказу. 
Після надходження до органу Держприкордонслужби витягу з наказу начальника органу Держприкордонслужби вищого рівня або письмового повідомлення зазначеного органу про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу начальника органу Держприкордонслужби, в якому військовослужбовець проходить військову службу, про його звільнення військовослужбовець здає в установлені строки посаду, з ним проводиться розрахунок, військовослужбовець виключається із списків особового складу органу Держприкордонслужби і направляється на військовий облік до районного (об`єднаного районного), міського (районного у місті, об`єднаного міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки за обраним місцем проживання.
Згідно з п.293 розділу XII Положення, особа, звільнена з військової служби, на день виключення із списків особового складу органу Держприкордонслужби розраховується за всіма видами належного їй на день звільнення матеріального та грошового забезпеченням.
У разі спору про розмір сум, належних військовослужбовцю при звільненні, йому в день виключення із списків особового складу виплачується сума, не оспорювана керівництвом органу Держприкордонслужби, у якому проходив службу цей військовослужбовець.
В той же час, згідно з п.121 розділу IV Положення, вибуття військовослужбовця до нового місця служби здійснюється після надходження до органу Держприкордонслужби витягу з наказу або письмового повідомлення про його призначення на посаду чи зарахування у розпорядження начальника відповідного органу Держприкордонслужби, в тому числі доведеного технічними засобами передачі інформації. Виключення військовослужбовця зі списків особового складу органу Держприкордонслужби здійснюється після здавання ним посади, але не пізніше ніж через місяць від дня одержання органом витягу з наказу або іншого письмового повідомлення про переміщення військовослужбовця по службі.
Відповідно до п.127 розділу IV Положення, зарахування військовослужбовців у розпорядження начальників, які мають право призначення на посади, для вирішення питання щодо дальшого проходження такими військовослужбовцями військової служби допускається у разі, зокрема коли начальник органу Держприкордонслужби вищого рівня здійснює переміщення військовослужбовця, призначення якого на посаду належить до повноважень начальника органу Держприкордонслужби нижчого рівня, а також у разі переміщення військовослужбовця на посаду до розвідувального органу Адміністрації Держприкордонслужби, - до двох місяців. 
За військовослужбовцями, зарахованими у розпорядження начальників органів Держприкордонслужби зберігається право на забезпечення всіма видами матеріального та грошового забезпечення за останньою посадою, яку вони займали. Порядок грошового забезпечення військовослужбовців, які зараховані у розпорядження з інших підстав, визначається законодавством, що регулює питання грошового забезпечення військовослужбовців.
Суд встановив, що наказом начальника НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України від 29.06.2023 №295-ос «Про особовий склад» позивача виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення через зарахування у розпорядження начальника НОМЕР_3 мобільного прикордонного загону Державної прикордонної служби України.
Тобто, позивач переміщений по службі до НОМЕР_3 мобільного прикордонного загону Державної прикордонної служби України.
Згідно з ч.1 ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.
У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.
Відповідно до ч.1-2 ст.117 КЗпП України, у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.
Відповідно до пункту 3 розділу 1 Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Державної прикордонної служби України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України від 25 червня 2018 року №558 (далі – Інструкція №558) визначено, що грошове забезпечення військовослужбовцям виплачується в органах Держприкордонслужби за місцем їх служби або органом, у якому вони перебувають на фінансовому забезпеченні згідно з приміткою до штату. 
Судом встановлено, на підставі наказу Голови Державної прикордонної служби України вiд 27.06.2023 №909-ОС ОСОБА_1 зараховано у розпорядження начальника НОМЕР_3 мобільного прикордонного загону Державної прикордонної служби України.
З огляду на наведені обставини необхідно наголосити, що виключення військовослужбовця зі списків особового складу НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України саме по собі не є підтвердженням завершення ним проходження військової служби як такої. Натомість, воно свідчить про припинення проходження служби (службових правовідносин) у НОМЕР_1 прикордонному загоні Державної прикордонної служби України, у зв`язку з подальшим проходженням служби за іншим місцем, а отже, виплата грошового забезпечення позивачу здійснюється за новим місцем служби з дня, наступного за днем виключення зі списків особового складу.
У цій справі судом встановлено, що на момент виникнення спірних правовідносин військова служба позивача не була припинена, оскільки він не звільнявся з військової служби з НОМЕР_1 прикордонного загону, а був переведений для подальшого проходження служби до НОМЕР_3 мобільного прикордонного загону, де продовжував виконувати свої службові обов`язки.
При цьому, сам факт подальшого звільнення позивача з військової служби 23.11.2023 на підставі наказу начальника НОМЕР_3 мобільного прикордонного загону Державної прикордонної служби України від 23.11.2023 №854-ОС «Про особовий склад», не змінює правової природи його вибуття з НОМЕР_1 прикордонного загону, оскільки таке звільнення відбулося в іншій військовій частині.
Суд також враховує, що виплата грошового забезпечення на виконання рішення суду від 17.01.2025 по справі №420/28709/24 не є остаточним розрахунком при звільненні у розумінні законодавства, а є виконанням рішення суду щодо перерахунку раніше нарахованих сум.
Отже, установлені у справі фактичні обставини не відповідають умовам застосування ч.1 ст.117 КЗпП України, оскільки ця норма пов`язує настання відповідальності роботодавця із затримкою проведення остаточного розрахунку саме у зв`язку зі звільненням працівника. У цій справі спірні правовідносини виникли поза межами звільнення, а тому відсутній передбачений законом юридичний склад, з яким стаття 117 КЗпП України пов`язує відповідальність. За таких обставин застосування зазначеної норми означало б розширювальне тлумачення та необґрунтоване поширення сфери її дії на випадки, не охоплені її змістом і метою запровадження.
Аналогічні правові висновки наведені у постановах Верховного Суду від 26.06.2025 у справі №400/8927/23 та від 03.02.2026 у справі №400/5149/24.
Враховуючи вищенаведене, в обсязі установлених обставин справи, у системному зв`язку з відповідним правовим регулюванням спірних правовідносин, з урахуванням наведених вище висновків Верховного Суду, суд доходить висновку про відсутність підстав для виплати відповідачем позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку відповідно до ч.1 ст.117 КЗпП України. За цих обставин заявлені позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.
Оцінюючи правомірність дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у ст. 2 КАС України які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури.
Відповідно до ч. 1 ст. 72 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Частиною 1 ст.77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.
Частиною 2 ст.77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Згідно із ст. 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Враховуючи вищевикладене, відповідно до основних засад адміністративного судочинства, вимог законодавства України, що регулює спірні правовідносини, правових висновків Верховного Суду, та встановлених судом обставин, суд вважає, що позовні вимоги не належать до задоволення.
Підстави для розподілу судових витрат в порядку, передбаченому ст. 139 КАС України, відсутні.
Керуючись ст. 2, 5, 6, 72, 77, 90, 120, 139, 241-246, 258, 262, 293, 295 КАС України, суд 
ВИРІШИВ:
У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 ) до НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_2 ) ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_5 ) про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії – відмовити в повному обсязі.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до П`ятого апеляційного адміністративного суду.

Суддя Дмитро БАБЕНКО

.