РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
і м е н е м У к р а ї н и

14 квітня 2026 року 	м. Рівне	№460/17299/25	
Рівненський окружний адміністративний суд у складі судді С.М. Дуляницька, розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, адміністративну справу за позовом
 	ОСОБА_1 	
до	Військової частини НОМЕР_1 	
 	про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинення певних дій, -	
В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 (далі – позивач, ОСОБА_1 ) звернувся в Рівненський окружний адміністративний суд з позовом до Військової частини НОМЕР_1 (далі – відповідач) в якому просить суд: 
визнати протиправною бездіяльність командира військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 усіх сум призначених до виплати при звільненні з Збройних Сил України та зобов`язати вчинити певні дії.
зобов`язати військову частини НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 :
одноразову грошову допомогу при звільненні з військової служби за період проходження служби з 10.07.2013 у розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за повні календарні роки служби з урахуванням нарахованої одноразової грошової допомоги за 2022, 2023 роки;
додаткову винагороду за період безпосередньої участі у бойових діях в період з 27.01.2023 по 31.01.2023, з 24.02.2023 по 15.03.2023, з 04.06.2023 по 12.07.2023, з 11.10.2023 по 05.11.2023 в розмірі 100000,00 грн пропорційно часу участі у таких діях та заходах відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168;
додаткову винагороду за виконання бойових або спеціальних завдань, згідно з бойовими (логістичними) розпорядженнями в період з 27.01.2023 по 31.01.2023, з 24.02.2023 по 15.03.2023, з 04.06.2023 по 12.07.2023, з 11.10.2023 по 05.11.2023 в розмірі 30000,00 грн пропорційно часу участі у таких діях та заходах відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168 та наказу Міністерства оборони України від 07.06.2018 №260;
підйомну допомогу, яка не була нарахована на членів сім`ї при переїзді з урахуванням нарахованої суми 18423,88 грн,
матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань за друге тяжке поранення, за яке матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань не нараховувалась та не виплачувалась;
додаткову винагороду в розмірі 100000 гривень пропорційно часу перебування з 27.05.2024 по 09.06.2024 на санаторному лікуванні в санаторії « ІНФОРМАЦІЯ_1 », АДРЕСА_1 у зв`язку з пораненням;
зобов`язати військову частину НОМЕР_1 виплатити ОСОБА_1 :
нараховану вартість речового майна в сумі 98 341,24 грн.;
грошову компенсацію за додаткову відпустку як учаснику бойових дій за 2020, 2021, 2022 роки;
стягнути з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 100000,00 грн моральної шкоди.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що відповідач порушив його права, не забезпечивши повного нарахування та виплати належних грошових забезпечень при звільненні з військової служби. Зокрема, не були належним чином виплачені одноразова грошова допомога, додаткова винагорода за участь у бойових діях та заходах з оборони держави, підйомна та матеріальна допомога, компенсації за додаткову відпустку та за невидачу речового майна. Попри неодноразові адвокатські запити, відповіді на них були надані частково та із порушенням встановлених строків, що свідчить про протиправну бездіяльність. У зв`язку з цим позивач просить суд визнати бездіяльність відповідача протиправною та зобов`язати його вчинити дії щодо повного нарахування та виплати всіх належних сум відповідно до законодавства.
Ухвалою Рівненського окружного адміністративного суду від 09.10.2025 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі; розгляд справи вирішено провести за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін; відповідачу встановлено строк на подання відзиву на позов.
Адміністративний позов з додатками та ухвала про відкриття провадження від 10.10.2025 направлені відповідачу в його електронний кабінет.
Протягом строків, встановлених ч.1 ст.261 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), відзив не подано.
Відповідно до ч.6 ст.162 КАС України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд зазначає таке.
ОСОБА_1 , 10.07.2013 відповідно до статті 20 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» уклав контракт строком на 5 років та був призначений заступником командира роти охорони з виховної роботи 73 морського центру спеціального призначення військово-морських сил Збройних сил України.
Після укладення контракту проходив службу на різних посадах у різних військових частинах, що підтверджується витягом із послужного списку (а.с.25-26).
23.01.2023 наказом №18 командувача сил територіальної оборони Збройних Сил України капітана ОСОБА_1 призначено на посаду командира 2 взводу 1 Стрілецької роти військової частини НОМЕР_2 .
ОСОБА_1 у званні капітана звільнений наказом начальника Регіонального Управління Сил Територіальної оборони « ІНФОРМАЦІЯ_2 » від 08.06.2024 №133 у відставку за підпунктом «б» (за станом здоров`я) відповідно до пункту 3 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» з виключенням з військового обліку з посади командира стрілецького взводу стрілецької роти військової частини НОМЕР_1 . 
Відповідно до витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 16.06.2024 №178 позивач з 16.06.2024 виключений зі списків особового складу частини та знятий з усіх видів забезпечення. Вислуга років з Збройний Силах України становить: загальна 24 роки 03 місяці 20 днів, пільгова - 03 роки 05 місяців 29 днів. У зазначеному наказі вказано, що виплатити капітану ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу при звільненні з військової служби згідно п.1 розділу XXXII Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 №260 (зі змінами та доповненнями) у розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за два (2022, 2023) повні календарні поки служби.
Відповідно до витягу з послужного списку капітана-лейтенанта ОСОБА_1 з 30.07.2001 року останній проходив дійсну військову службу у Збройних Силах України. Відповідно до ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» ОСОБА_1 19.05.2011 року звільнений з військової служби у запас Збройних Сил України за пунктом «А» частини шостої (у зв`язку із закінченням строку контракту). При звільненні з військової служби ОСОБА_1 отримав одноразову грошову допомогу за 10 повних років служби.
Відповідно до витягу з наказу №159 від 26.04.2023 «Про виплату додаткової винагороди військовослужбовцям військової частини НОМЕР_1 за період безпосередньої участі у бойових діях або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії за березень 2023 року» позивачу була виплачена додаткова винагорода в розмірі 100000,00 грн пропорційно часу участі у таких діях та заходах, відповідно до додатку 2 цього наказу. В додатку 2 зазначено, що період безпосередньої участі позивача є 13.03.2023 та 15.03.2025.
Згідно з довідкою військової частини від 02.10.2024 №3033 позивач брав участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією рф проти України. З вказаної довідки вбачається, що позивач дійсно в період з 27.01.2023 по 31.01.2023, з 24.02.2023 по 15.03.2023, з 04.06.2023 по 12.07.2023, з 11.10.2023 по 05.11.2023 брав участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією рф проти України, перебуваючи в Донецькій області, Бахмутський район, Торецька міська територіальна громада м.Торецьк, Донецькій області, Покровського району, Курахівська міська територіальна громада, м.Курахове. 
З наявних у матеріалах справи копій медичних документів вбачається, що позивач у період проходження служби отримав травми (у тому числі тяжке поранення), пов`язані із захистом Батьківщини, після чого тривалий час перебував на стаціонарному лікуванні у військово-медичних закладах та у відпустках за станом здоров`я.
Також до матеріалів справи долучено картку особового рахунку військовослужбовця за 2023-2024 роки, з якої вбачається, що позивачу щомісячно нараховувались посадовий оклад, оклад за військовим званням, надбавка за вислугу років, надбавка за особливості проходження служби, премія, а також у певні періоди додаткова винагорода тощо. 
Доказів подання позивачем до командира в/ч НОМЕР_1 рапортів про надання грошової допомоги для оздоровлення та матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, а так само доказів відмови чи залишення без розгляду таких рапортів у матеріалах справи немає.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам у цій справі, суд враховує таке.
Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно із ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Також суд вказує на те, що адміністративний суд перевіряє рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень ретроспективно, тобто зважаючи на ті обставини, які існували у минулому на момент прийняття оспорюваного рішення, вчинення дій або бездіяльності.
Отже, суд, оцінюючи оспорювані рішення, дії або бездіяльність виходить лише з тих мотивів, якими керувався суб`єкт владних повноважень при прийнятті рішень, вчиненні дій або бездіяльності.
Відповідно до абз. 1 ч. 2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Щодо позовних вимог про зобов`язання військову частини НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу при звільненні з військової служби за період проходження служби з 10.07.2013 у розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за повні календарні роки служби з урахуванням нарахованої одноразової грошової допомоги за 2022, 2023 роки, суд зазначає таке.
Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, систему їх соціального та правового захисту визначає Закон України від 20.12.1991 №2011-XII "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" (в редакції чинній на момент звільнення позивача).
Відповідно до ст. 1-2 Закону №2011-XII військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами.
У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.
Частиною 1 ст.9 Закону №2011-XII обумовлено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
Відповідно до абз.1 ч.2 ст.15 Закону №2011-XI військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються зі служби за станом здоров`я, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. У разі звільнення з військової служби за віком, у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, у зв`язку з прямим підпорядкуванням близькій особі, систематичним невиконанням умов контракту командуванням, на підставах, визначених пунктом 1 частини другої статті 36 Закону України "Про розвідку", а також у зв`язку з настанням особливого періоду та небажанням продовжувати військову службу військовослужбовцем-жінкою, яка має дитину (дітей) віком до 18 років одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби виплачується за наявності вислуги 10 років і більше.
Перше речення абз.1 ч.2 ст.15 Закону №2011-XI передбачає виплату військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються зі служби за станом здоров`я, одноразової грошової допомоги в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.
У спірному випадку позивач звільнений з військової служби 16.06.2024 у відставку відповідно до підпункту «б» п. 3 ч. 5 ст. 26 Закону України «Про військову службу та військовий обов`язок» від 25.03.1992 № 2232-XII (далі Закон № 2232-XII) за станом здоров`я.
В свою чергу ч.5 ст. 26 Закону № 2232-XII визначає, що контракт припиняється (розривається), а військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються з військової служби на підставах, які поділені на три групи:1) у мирний час (пункт 1), 2) під час дії особливого періоду (крім періодів проведення мобілізації та дії воєнного стану) (пункт 2), 3) під час проведення мобілізації та дії воєнного стану (пункт 3).
Позивач звільнений через припинення дії контракту під час проведення мобілізації та дії воєнного стану за станом здоров`я, п. «б» п. 3 ч. 5 ст. 26 Закону № 2232-XII.
З огляду на викладене вище суд прийшов переконання про те, що позивач як військовослужбовець, що проходив службу за контрактом під час проведення мобілізації та дії воєнного стану та був звільнений за станом здоров`я підпадає під дію абз. 1 ч. 2 ст. 15 Закону №2011-XI, а відтак має право при звільненні зі служби на отримання одноразової грошової допомоги в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.
Порядок та умови нарахування та виплати одноразової грошової допомоги у разі звільнення з військової служби регламентується розділом XXXII Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 №260, в редакції на час звільнення з військової служби позивача (далі Порядок №260).
Пунктами 1, 2 розділу ХХХІІ Порядку №260 встановлено, що військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), які звільняються зі служби за станом здоров`я, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. У разі звільнення з військової служби за віком, у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, систематичним невиконанням умов контракту командуванням, а також у зв`язку з настанням особливого періоду та небажанням продовжувати військову службу військовослужбовцем-жінкою, яка має дитину (дітей) віком до 18 років, одноразова грошова допомога у разі звільнення з військової служби виплачується в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби за наявності вислуги десять календарних років і більше.
Відповідно до п. 8 розділу ХХХІІ Порядку №260 для визначення розміру одноразової грошової допомоги в разі звільнення з військової служби строк календарної служби осіб офіцерського складу, осіб рядового, сержантського і старшинського складу, які проходять військову службу за контрактом, обчислюється згідно з пунктами 1, 2 постанови Кабінету Міністрів України від 17.07.1992 № 393 "Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та членам їхніх сімей" (зі змінами).
Суд відмічає, що вислуга років позивача у Збройних Силах України становить 24 роки 03 місяці 20 днів. Дані обставини підтверджено копією витягу з наказу №16.06.2024 №178 та такі не заперечуються сторонами, а тому приймається судом до уваги.
У зазначеному наказі вказано, що виплатити капітану ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу при звільненні з військової служби згідно п.1 розділу XXXII Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 №260 (зі змінами та доповненнями) у розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за два (2022, 2023) повні календарні поки спужби.
Отже, із зазначеного слідує, що за інші повні роки служби, яка зазначена v витягу з наказу відповідачем як вислуга у Збройних Силах України, одноразова грошова допомога при звільненні з військової служби не нараховувалась та не виплачувалась.
З огляду на викладене суд зазначає, що позивач має право на отримання, передбаченої ч.2 ст.15 Закону №2011-ХІІ, одноразової грошової допомоги у разі звільнення з військової служби в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за період проходження служби з 10.07.2013 у розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за повні календарні роки служби з урахуванням нарахованої одноразової грошової допомоги за 2022, 2023 роки, а тому відповідача необхідно зобов`язати до вчинення дій відносно забезпечення нарахування та виплати оспорюваної допомоги позивачу.

Щодо виплати додаткової винагороди за період безпосередньої участі у бойових діях.
Відповідно до ст.9 Закону №2011-ХІІ до грошового забезпечення військовослужбовців входять посадовий оклад, оклад за званням, щомісячні та одноразові додаткові види грошового забезпечення (надбавки, премії тощо). Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України. Воно повинно покривати потреби ЗСУ та інших військових формувань. Порядок його виплат встановлюють Міністр оборони України та керівники відповідних органів.
Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.
Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам затверджений наказом Міністра оборони України від 07 червня 2018 року № 260, зареєстрований в Міністерстві юстиції України 26 червня 2018 року за № 745/32197 (далі - Порядок № 260).
Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні постановлено ввести воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.
Строк дії воєнного стану в Україні був продовжений з 05 години 30 хвилин 26 березня 2022 року строком на 30 діб згідно з Указом Президента від 14 березня 2022 року № 133/2022, надалі іншими Указами цей строк продовжений до сьогоднішнього дня.
Одночасно із введенням воєнного стану, з метою забезпечення оборони держави, підтримання бойової і мобілізаційної готовності Збройних Сил України та інших військових формувань, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до частини другої статті 102, пунктів 1, 17, 20 частини першої статті 106 Конституції України, Указом Президента України № 69/2022 постановлено оголосити та провести загальну мобілізацію. Цим же Указом надано доручення Кабінету Міністрів України забезпечити фінансування та вжити в межах повноважень інших заходів, пов`язаних з оголошенням та проведенням загальної мобілізації.
На виконання Указів Президента України від 24 лютого 2022 року № 64 «Про введення воєнного стану в Україні» та № 69 «Про загальну мобілізацію», Кабінет Міністрів України прийняв постанову від 28 лютого 2022 року № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану», якою, зокрема, передбачено виплату додаткової винагороди під час воєнного стану.
Пункт 1 Постанови Кабінету Міністрів України № 168 (у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) встановлює, що на період дії воєнного стану військовослужбовцям Збройних Сил, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Головного управління розвідки Міністерства оборони, Національної гвардії, Державної прикордонної служби, Управління державної охорони, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, Державної спеціальної служби транспорту, військовим прокурорам Офісу Генерального прокурора, особам рядового і начальницького складу Державної служби з надзвичайних ситуацій, співробітникам Служби судової охорони, особам начальницького складу управління спеціальних операцій Національного антикорупційного бюро та поліцейським, а також особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби, які несуть службу в органах і установах зазначеної Служби, що розташовані в межах адміністративно-територіальних одиниць, на території яких надається допомога в рамках Програми єПідтримка, виплачується додаткова винагорода в розмірі 30 000 гривень щомісячно, а тим з них, які беруть безпосередню участь у бойових діях або забезпечують здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів (у тому числі військовослужбовцям строкової служби), - розмір цієї додаткової винагороди збільшується до 100 000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах.
Надалі до Постанови № 168 неодноразово вносилися зміни, зокрема постановами Кабінету Міністрів України, проте зміст пункту 1 цієї постанови в частині, що стосується виплати військовослужбовцям Збройних Сил України додаткової винагороди, у 2022 році не змінювався.
Постановою Кабінету Міністрів України від 07.07.2022 №793 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168» Постанову №168 доповнено пунктом 2-1, який підлягав застосуванню з 24.02.2022, та згідно з яким визначено, що порядок і умови виплати додаткової винагороди, а також одноразової грошової допомоги, передбачених цією постановою, визначаються керівниками відповідних міністерств та державних органів.
Відповідно до ст. 8 Закону України від 06.12.1991 №1934-XII «Про Збройні Сили України» (далі - Закон №1934-XII) Міністр оборони України здійснює військово-політичне та адміністративне керівництво Збройними Силами України, а також інші повноваження, передбачені законодавством, в тому числі визначає порядок виплати грошового забезпечення (абзац другий частини четвертої статті 9 Закону № 2011-XII).
Наказом Міністра оборони України від 01.04.2022 №98, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 05.05.2022 за №382/37718 (застосовується з 24.02.2022), внесено зміни до Порядку №260 шляхом доповнення розділом І пунктом 17, відповідно до якого на період дії воєнного стану виплата грошового забезпечення особам офіцерського, старшинського, сержантського та рядового складу може встановлюватися за окремим рішенням Міністра оборони України.
Так, з метою врегулювання виплати військовослужбовцям додаткової винагороди, передбаченої Постановою №168, Міністр оборони України видав директиви від 07.03.2022 №248/1217, від 25.03.2022 №248/1298, від 18.04.2022 №248/1529, доведені до кожної окремої військової частини (установи) у формі телеграм (діяли до 01.06.2022), а потім окреме доручення від 23.06.2022 №912/з/29.
У телеграмі від 25.03.2022 № 248/1298 Міністр оборони визначив, що під терміном «безпосередня участь військовослужбовця у бойових діях або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії в період здійснення зазначених заходів» слід розуміти виконання військовослужбовцем:
бойових завдань у складі військової частини (підрозділу), яка веде воєнні (бойові) дії у складі створених (діючих) угруповань військ (сил) Сил оборони держави (визначених Головнокомандувачем Збройних Сил України або начальником Генерального штабу Збройних Сил України) в районі ведення воєнних (бойових) дій;
бойових (спеціальних) завдань із всебічного забезпечення створених (діючих) угруповань військ (сил) Сил оборони держави безпосередньо в районі ведення бойових дій згідно з бойовими розпорядженнями;
бойових завдань з ведення руху опору на територіях України, тимчасово окупованих (захоплених) противником;
завдань з ведення оперативної (військової, спеціальної) розвідки в районі ведення бойових дій або на територіях України, тимчасово окупованих (захоплених) противником;
бойових завдань з відбиття збройного нападу (вогневого ураження) на об`єкти, що охороняються, звільнення таких об`єктів у разі їх захоплення або спроби насильного заволодіння зброєю, бойовою та іншою технікою (у т.ч. поза межами районів ведення бойових дій);
бойових завдань з пошуку, виявлення та знешкодження диверсійно-розвідувальних груп, незаконних збройних формувань (озброєних осіб) (у т.ч. поза межами районів ведення бойових дій);
виконання бойових завдань з вогневого ураження повітряних цілей (у т.ч. поза межами районів ведення бойових дій);
здійснення польотів у районах ведення воєнних дій, ведення повітряного бою (у т.ч. поза межами районів ведення бойових дій);
здійснення заходів з виводу сил та засобів з під удару противника (у т.ч. поза межами районів ведення бойових дій);
виконання бойових (спеціальних) завдань кораблями, катерами, морськими суднами в морській, річковій акваторії (у т.ч. поза межами районів ведення бойових дій).
За п. 3 телеграми від 25.03.2022 № 248/1298 ведення бойових дій та склад створених (діючих) угруповань військ (сил) Сил оборони держави визначаються відповідними рішеннями (наказами, директивами, розпорядженнями) Головнокомандувача Збройних Сил України.
Документальне підтвердження безпосередньої участі військовослужбовців у бойових діях або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, у період здійснення зазначених дій або заходів здійснювати на підставі таких документів:
бойовий наказ (бойове розпорядження);
журнал бойових дій (вахтовий журнал) або журнал ведення оперативної обстановки або бойове донесення (підсумкове, термінове, позатермінове) або постова відомість (під час охорони об`єкта, на який було здійснено збройний напад);
рапорт (донесення) командира підрозділу (групи) про участь кожного військовослужбовця (у тому числі з доданих або оперативно підпорядкованих підрозділів) у бойових діях, у виконанні бойових (спеціальних) завдань.
Відповідно до п. 5 телеграми від 25 березня 2022 року № 248/1298 виплату додаткової винагороди в розмірі 100000 грн або 30000 грн необхідно здійснювати на підставі наказів: командирів (начальників) військових частин (військових навчальних закладів, установ, організацій) по особовому складу військової частини; керівника вищого органу військового управління - командирам (начальникам) військових частин.
Накази про виплату додаткової винагороди за минулий місяць видавати до 5 числа поточного місяця на підставі рапортів командирів підрозділів (пункт 6 цієї директиви).
Телеграмою Міністра оборони України від 18.04.2022 №248/1529 п. 4 телеграми від 25.03.2022 №248/1298 і додаток №1 до неї викладено в новій редакції та, зокрема, деталізовано, що командирам тих військових частин (установ), що входять до складу створених (діючих) угруповань військ (сил) Сил оборони держави (визначених Головнокомандувачем Збройних Сил України або начальником Генерального штабу Збройних Сил України) та виконують завдання в районі ведення воєнних (бойових) дій, та до яких відряджені військовослужбовці інших органів військового управління та військових частин (установ), щомісячно до 5 числа повідомляти військові частини (установи) за місцем штатної служби цих військовослужбовців про підтвердження безпосередньої участі військовослужбовців у бойових діях або заходах за минулий місяць за формою, наведеною в додатку №1 до цієї телеграми. У підставах про видання такої довідки (додаток №1) обов`язково зазначати документи, визначені абзацами 3 або 4 та абзацом 5 пункту 3 цієї телеграми.
Спірним питанням у межах розгляду цієї справи є право позивача на нарахування та виплату додаткової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 № 168 в розмірі 100000 грн за період з 27.01.2023 по 31.01.2023, з 24.02.2023 по 15.03.2023, з 04.06.2023 по 12.07.2023, з 11.10.2023 по 05.11.2023.
Суд зазначає, що відповідно до телеграми Міністра оборони України від 25.03.2022 №248/1298 термін «безпосередня участь військовослужбовця у бойових діях або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі та стримування збройної агресії» охоплює виконання низки конкретних бойових (спеціальних) завдань, зокрема у складі підрозділів, що ведуть бойові дії, або безпосередньо у районах їх проведення.
Пунктом 3 зазначеної телеграми встановлено, що документальне підтвердження такої участі здійснюється виключно на підставі визначених документів, зокрема: бойового наказу (бойового розпорядження); журналу бойових дій (вахтового журналу), журналу ведення оперативної обстановки, бойового донесення; рапорту (донесення) командира підрозділу про участь військовослужбовців у виконанні бойових завдань.
Додатково, телеграмою Міністра оборони України від 18.04.2022 №248/1529 уточнено, що командири військових частин, які входять до складу створених (діючих) угруповань військ (сил) Сил оборони держави та виконують завдання в районах ведення бойових дій, щомісяця до 5 числа повинні інформувати військові частини за місцем штатної служби відряджених військовослужбовців про підтвердження їхньої безпосередньої участі у бойових діях або заходах за попередній місяць за встановленою формою.
Суд встановив, що у матеріалах справи відсутні документи, які б відповідали вимогам телеграми Міністра оборони України від 25.03.2022 №248/1298 та уточнювальної телеграми від 18.04.2022 №248/1529 і могли б підтвердити безпосередню участь позивача у бойових діях або у заходах із забезпечення національної безпеки та оборони. Зокрема, у матеріалах справи відсутні: бойові накази або бойові розпорядження, що визначають завдання позивача; журнали бойових дій, вахтові журнали, журнали ведення оперативної обстановки або бойові донесення, які фіксують фактичне виконання бойових завдань підрозділом; рапорти або донесення командирів підрозділів про участь військовослужбовців у виконанні конкретних бойових завдань.
Відсутність зазначених документів свідчить про те, що спірний період відповідач не мав підстав для нарахування додаткової винагороди позивачу, оскільки документально не підтверджено фактичне виконання ним безпосередніх бойових завдань, як того вимагають норми телеграм Міністерства оборони.
У матеріалах справи відсутні бойові донесення або рапорти командирів, які б підтверджували виконання позивачем конкретних бойових завдань, передбачених телеграмою №248/1298.
Отже, з 27.01.2023 по 31.01.2023, з 24.02.2023 по 15.03.2023, з 04.06.2023 по 12.07.2023, з 11.10.2023 по 05.11.2023 в матеріалах справи відсутні докази виконання позивачем бойових завдань у розумінні Постанови КМУ №168 та телеграми Міністра оборони України №248/1298, а тому підстав для нарахування додаткової винагороди у розмірі 100 000 грн та 30000,00 грн за вказаний період немає.
Порядок і умови виплати додаткової винагороди у виконання постанови № 168 деталізовано в Порядку № 260 (розд. XXXIV) у редакції, затвердженій наказом МОУ від 25.01.2023 № 44, чинній у спірний період.
Цим розділом, зокрема, встановлено, що підставою для виплати збільшеної до 100 000 грн додаткової винагороди є отримання військовослужбовцем поранення (травми, контузії, каліцтва), пов`язаного з участю у бойових діях, та перебування його на лікуванні або у відпустці за станом здоров`я у зв`язку з таким пораненням, що підтверджується відповідними медичними документами та довідкою ВЛК.
Верховний Суд (Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду), розглядаючи спори щодо додаткової винагороди на період воєнного стану, у своїх правових позиціях (зокрема, у зразковій адміністративній справі № 280/8933/24, рішення від 11.04.2025, провадження № Пз/990/14/24) зазначив, що додаткова винагорода, встановлена постановою № 168 у зв`язку з пораненням, пов`язаним із захистом Батьківщини, та виплачувана на період лікування й відпустки за станом здоров`я після такого поранення, є додатковим видом грошового забезпечення військовослужбовця. Вона підлягає нарахуванню й виплаті щомісяця пропорційно часу перебування на лікуванні/у відпустці за станом здоров`я, а її ненарахування або неповне нарахування за відповідні періоди є протиправною бездіяльністю суб`єкта владних повноважень.
Хоча вказане рішення Верховного Суду ухвалено пізніше, ніж відбувалися спірні події, воно не змінює змісту правових норм, а лише офіційно тлумачить їх, тому суд бере його до уваги як орієнтир для забезпечення єдності судової практики.
Так, суд у цій справі установив, що: позивач проходив службу у військовій частині НОМЕР_1 , виконував завдання, пов`язані з обороною України; у період служби він отримав тяжке поранення (травму), пов`язане із захистом Батьківщини; унаслідок цього тривалий час перебував на стаціонарному лікуванні та у відпустках за станом здоров`я до 09.06.2024; причинний зв`язок поранення із захистом Батьківщини підтверджено медичними документами та матеріалами ВЛК; вказані обставини відповідач належними та допустимими доказами не спростував.
Згідно з постановою № 168 та розд. XXXIV Порядку № 260 у редакції наказу №44, у такому випадку на військовослужбовця поширюється право на збільшену до 100 000 грн додаткову винагороду за весь період перебування на лікуванні та у відпустці за станом здоров`я, пов`язаних з відповідним пораненням, за наявності відповідних наказів командира.
Картка особового рахунку, копія якої наявна у матеріалах справи, підтверджує, що у деякі місяці позивачу виплачувалася додаткова винагорода, проте з неї не вбачається, за які саме дні лікування й відпустки, відповідно до яких наказів, вона нарахована, а за які ні. Відповідач не надав до суду розрахунку додаткової винагороди 100 000 грн за весь період лікування позивача, із прив`язкою до конкретних дат, та не довів, що виплати за цей період здійснено у повному обсязі.
З огляду на це, суд вважає: обґрунтованими вимоги позивача про визнання протиправною бездіяльності щодо не нарахування та не виплати додаткової винагороди 100000 грн за період його перебування на лікуванні та зобов`язання нарахувати та виплатити додаткову винагороду в розмірі 100000 гривень пропорційно часу перебування з 27.05.2024 по 09.06.2024 на санаторному лікуванні в санаторії « ІНФОРМАЦІЯ_1 », АДРЕСА_1 у зв`язку з пораненням; проте визначення конкретної грошової суми цієї винагороди, з урахуванням усіх наявних наказів і фактично здійснених виплат, потребує спеціального бухгалтерського розрахунку, що не може бути здійснено судом.

Щодо позовних вимог про нарахування та підйомної допомоги, суд зазначає таке.
Позивач вказує, що наказ командира Військової частини НОМЕР_1 про виплату підйомної допомоги виданий 25.06.2024 за №188 та підйомна допомога була нарахована в сумі 18423,88 грн, однак на думку позивача дана сума є заниженою, та як не були враховані всі члени сімї при переїзді.
Необхідність додаткових гарантій соціальної захищеності цієї категорії громадян, як під час проходження служби, так і після її закінчення зумовлена насамперед тим, що служба у Збройних Силах України, інших військових формуваннях та правоохоронних органах держави пов`язана з ризиком для життя і здоров`я, підвищеними вимогами до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей (рішення Конституційного Суду України від 20.03.2002 №5-рп/2002).
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку із виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни здійснюється Законом України 25.03.1992 №2232-XII "Про військовий обов`язок і військову службу" (далі - Закон №2232-XII).
Відповідно до ч.2 ст. 2 Закону №2232-XII порядок проходження громадянами України військової служби, їх права та обов`язки визначаються цим Законом, відповідними положеннями про проходження військової служби громадянами України, які затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.
Згідно зі ст. 40 Закону № 2232-XII гарантії правового і соціального захисту громадян України, які виконують конституційний обов`язок щодо захисту Вітчизни, забезпечуються відповідно до законів України "Про Збройні Сили України", "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", "Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільняються із служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України, та членів їхніх сімей" та іншими законами.
Права, пільги та соціальні гарантії військовослужбовців визначаються Законом №2011-ХІІ.
Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 9-1 Закону №2011-XII, при переїзді військовослужбовців виплачується підйомна допомога в розмірі місячного грошового забезпечення на військовослужбовця і 50% місячного грошового забезпечення на кожного члена сім`ї військовослужбовця, який переїжджає з ним на нове місце служби.
При цьому Закон 2011-ХІІ не передбачає додаткових умов для отримання цієї підйомної допомоги, крім умови переїзду з військовослужбовцем на нове місце служби.
Відповідно до ст. 4 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", забезпечення виконання законодавства щодо соціального і правового захисту військовослужбовців та членів їхніх сімей покладається на органи державної влади.
Так, як слідує із змісту позовної заяви, позивач фактично не погоджується із розміром нарахованої підйомної допомоги та вважає, що вона нарахована у меншому обсязі через неврахування всіх членів сім`ї. 
Водночас суд встановив, що підйомна допомога позивачу нарахована, бездіяльність відповідача у цій частині відсутня. Разом з тим, в матеріалів справи випливає, що позивач не надав належних та допустимих доказів, які б підтверджували наявність членів сім`ї, що мали право на включення до розрахунку допомоги, та факт їх переїзду разом із військовослужбовцем. Суд звертає увагу, що обставини, на які посилається сторона, повинні бути доведені належними доказами, що позивачем не зроблено, а відтак підстави для задоволення позовних вимог у цій частині відсутні. 

Щодо позовних вимог про виплату матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, суд зазначає наступне.
Так, постановою Кабінету Міністрів України «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» від 30.08.2017 за № 704 визначено, зокрема, що грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за військовим званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення (п. 2). Додатком 1 до Постанови № 704 встановлено тарифну сітку розрядів та коефіцієнтів посадових окладів військовослужбовців із числа осіб рядового, сержантського і старшинського складу, офіцерського складу (крім військовослужбовців строкової військової служби), осіб рядового і начальницького складу.
Пунктом 5 вказаної вище Постанови було надано право керівникам державних органів у межах асигнувань, що виділяються на їх утримання надавати один раз на рік військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), особам рядового і начальницького складу матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань у розмірі, що не перевищує їх місячного грошового забезпечення, і допомогу для оздоровлення в розмірі місячного грошового забезпечення.
Механізм же та умови виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України, Державної спеціальної служби транспорту України та деяким іншим особам визначає «Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам» (затв. наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 № 260).
У відповідності до положень п. 1 розділу ХХІV Порядку № 260, військовослужбовцям, окрім військовослужбовців строкової військової служби, один раз на рік надається матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань у розмірі, що не перевищує їх місячного грошового забезпечення.
За п. 7 розділу ХХІV Порядку № 260, розмір матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та порядок її виплати встановлюються за рішенням Міністра оборони України виходячи з наявного фонду грошового забезпечення, який передбачений в кошторисі Міністерства оборони України.
До місячного грошового забезпечення, з якого й визначається розмір матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, включаються посадовий оклад, оклад за військовим званням, надбавка за вислугу років та щомісячні додаткові види грошового забезпечення (окрім винагород) за займаною посадою, на які військовослужбовець має право на день підписання наказу про надання цієї допомоги.
Як передбачено п. 9 розділу XXIV Порядку № 260, виплата матеріальної допомоги здійснюється за рапортом військовослужбовця на підставі наказу командира (начальника), а командиру (начальнику) - наказу вищого командира (начальника) за підпорядкованістю із зазначенням у ньому розміру допомоги.
Аналізуючи викладене, варто зазначити, що матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань є одноразовим додатковим видом грошового забезпечення військовослужбовців і входить до його складу. Цей вид грошового забезпечення надається військовослужбовцям у межах асигнувань, за їх заявою (рапортом) на підставі наказу командира (начальника).
При цьому, Законом № 2011-XII не визначено порядку та розміру виплати військовослужбовцям матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, а згідно ч. 4 ст. 9 цього Закону, Міністру оборони України надано повноваження стосовно визначення порядку виплати грошового забезпечення, в тому числі й матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань.
Постановою № 704 і Порядком № 260 встановлено лише граничний розмір виплати матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, який повинен не перевищувати місячного грошового забезпечення, а право керівників державних органів надавати військовослужбовцям матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань обмежене розміром асигнувань, що виділяються на утримання таких державних органів.
Таким чином, Законом №2011-XII делеговано Міністру оборони України повноваження щодо визначення порядку виплати матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, які обмежені лише граничним розміром такої виплати та розміром виділених асигнувань на утримання військовослужбовців.
Як слідує з матеріалів даної справи, позивачу матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань за 2024 рік не виплачувалась.
Згідно рішення Міністра оборони України від 16.01.2024 № 183/уд матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань виплачується військовослужбовцям в розмірі місячного грошового забезпечення, виключно за наявності таких підстав:
смерть військовослужбовця та/або його дружини (чоловіка), дітей, батьків;
поранення військовослужбовця, отриманого при виконанні завдань під час воєнного стану;
у разі наявності у військовослужбовця інвалідності отриманої внаслідок поранення (контузії травми каліцтва) пов`язаного із захистом Батьківщини;
порушення стану здоров`я військовослужбовця, перебування його на лікуванні, реабілітації, що підтверджено відповідними медичними документами (виписний епікриз, довідка про захворювання, постанова військово-лікарської комісії), а саме:
онкологічне захворювання (хірургічне лікування, променева та (або) хіміотерапія);
захворювання на туберкульоз, ВІЛ/СНІД, вірусний гепатит В, С;
безперервне перебування на лікуванні, реабілітації або у відпустці для лікування у зв`язку з хворобою, які пов`язані із захистом Батьківщини (більше 30 днів поспіль), внаслідок травм, захворювань нервової, серцево-судинної систем, опорно-рухового апарату та інших захворювань органів і систем з тяжким перебігом або наслідками, що потребують проведення багатоетапного хірургічного лікування, протезування втраченої кінцівки (кінцівок), ендопротезування, трансплантації органів, індивідуального догляду, протирецидивного лікування з довготривалим застосуванням дорогих лікарських засобів;
сім`ям військовослужбовців, які захоплені в полон (крім військовослужбовців, які здалися в полон добровільно) чи заручниками, а також інтернованим в нейтральних державах або визнані безвісно відсутніми.
Відповідно, вказаним дорученням передбачено виплату матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань в розмірі місячного грошового забезпечення виключно за наявності підстав, передбачених у пункті 6 вказаного Доручення. У розглядуваному випадку, визначено лише одну умову, необхідну для виплати позивачу матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, а саме: поранення військовослужбовця, отриманого при виконанні завдань під час воєнного стану.
Відповідно до п. 9 розд. XXIV Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам № 260 виплата матеріальної допомоги здійснюється за рапортом військовослужбовця на підставі наказу командира (начальника), а командиру (начальнику) - наказу вищого командира (начальника) за підпорядкованістю із зазначенням у ньому розміру допомоги.
Отже, виплата матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань є правом, а не обов`язком керівника, та рішення про її надання приймається на підставі поданої військовослужбовцем відповідної заяви (рапорту) за місцем військової служби.
Втім, доказів звернення до командування із відповідною заявою/рапортом про виплату матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2024 рік, позивачем не надано під час розгляду справи судом. Зважаючи на те, що позивач з відповідним рапортом не звертався до відповідача та доказів цього до суду не надано, суд зазначає про те, що, у відповідача не виникло обов`язку здійснювати виплату позивачу матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, оскільки право ініціювати виплату вказаного виду забезпечення належить виключно військовослужбовцю, а тому позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

Щодо позовних вимог в частині компенсації за неотримане речове майно, суд зазначає наступне.
Відповідно до ч.3 ст. 24 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 №2232-XII (далі - Закон № 2232-ХІІ) закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.
Відповідно до ст. 1 Закону №2011-XII соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.
Згідно зі ст. 1-2 Закону № 2011-ХІІ військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами.
У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.
Ніхто не вправі обмежувати військовослужбовців та членів їх сімей у правах і свободах, визначених законодавством України (стаття 2 Закону № 2011-ХІІ).
За правилами ст. 9 Закону №2011-ХІІ держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
Статтею 9-1 Закону №2011-ХІІ передбачено, що речове забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що визначаються відповідно Міністерством оборони України, Міністерством інфраструктури України - для Державної спеціальної служби транспорту, іншими центральними органами виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні військові формування, Головою Служби безпеки України, начальником Управління державної охорони України, Головою Служби зовнішньої розвідки України, Головою Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, а порядок грошової компенсації вартості за недоотримане речове майно визначається Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до п. 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008, особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.
Порядок здійснення всіх видів матеріального забезпечення військовослужбовців, відряджених до державних органів, підприємств, установ, організацій, а також державних та комунальних навчальних закладів, та виплати грошової компенсації вартості за речове майно, що не отримано такими військовослужбовцями, встановлюється Кабінетом Міністрів України.
На виконання вищевказаної статті постановою Кабінету Міністрів України від 16.03.2016 №178 затверджений Порядок виплати військовослужбовцям грошової компенсації вартості за неотримане речове майно (надалі - Порядок № 178), пунктами 2, 3 якого визначено, що виплата грошової компенсації здійснюється особам офіцерського, старшинського, сержантського і рядового складу.
Грошова компенсація виплачується військовослужбовцям з моменту виникнення права на отримання предметів речового майна відповідно до норм забезпечення у разі: звільнення з військової служби; загибелі (смерті) військовослужбовця.
Відповідно до пунктів 4, 5 Порядку №178 грошова компенсація виплачується військовослужбовцям за місцем військової служби за їх заявою (рапортом) на підставі наказу командира (начальника) військової частини, територіального органу, територіального підрозділу, закладу, установи, організації, а командирам (начальникам) військової частини - наказу старшого командира (начальника), у якому зазначається розмір грошової компенсації на підставі довідки про вартість речового майна, що належить до видачі, оригінал якої додається до відомості щодо виплати грошової компенсації.
Довідка про вартість речового майна, що належить до видачі, видається речовою службою військової частини виходячи із закупівельної вартості такого майна, розрахованої Міноборони, МВС, Головним управлінням Національної гвардії, СБУ, Службою зовнішньої розвідки, Адміністрацією Держприкордонслужби, Адміністрацією Держспецтрансслужби, Адміністрацією Держспецзв`язку, Головним управлінням розвідки Міноборони та Управлінням державної охорони станом на 1 січня поточного року, та оформляється згідно з додатком.
Згідно з п. 15 розділу ІІІ Інструкції з організації речового забезпечення в Національній гвардії України в мирний час та особливий період, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.06.2017 №475, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 29.06.2017 №797/30665 (далі - Інструкція №475), військовослужбовці, які звільняються з військової служби в запас або відставку, отримують грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно відповідно до затвердженого Урядом Порядку №178.
Військовослужбовці, які звільняються з військової служби в запас або відставку з правом носіння військової форми одягу, за їх бажанням можуть отримати речове майно, яке не було отримане під час проходження служби. Закупівельна вартість речового майна, що використовується для нарахування грошової компенсації, доводиться ВРЗ до військових частин на початку року.
Отже, із аналізу положень наведених вище нормативних актів слідує, що у разі звільнення військовослужбовця з військової служби у нього виникає право на грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно, яке реалізується шляхом подання військовослужбовцем відповідної заяви (рапорту) за місцем військової служби. Застосовування у пункті 3 Порядку виплати військовослужбовцям грошової компенсації вартості за неотримане речове майно словосполучення "у разі звільнення з військової служби", а не, наприклад, "при звільненні з військової служби", дає підстави для висновку, що право на грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно не залежить від факту закінчення проходження військової служби (виключення військовослужбовця зі списків особового складу).
Отже, військовослужбовці після звільнення їх з військової служби зберігають право на грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно.
На користь вказаного висновку свідчить те, що у пункті 4 Порядку №178 виплати військовослужбовцям грошової компенсації вартості за неотримане речове майно передбачено застосування різних форм звернення про виплату грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, а саме рапорту, як особливої, передбаченої спеціальним законодавством форми доповіді військовослужбовця при його зверненні до вищого начальника в різних випадках службової діяльності, так і заяви, як звернення громадянина із проханням про сприяння реалізації закріплених Конституцією та чинним законодавством його прав та інтересів.
Вказаний висновок щодо застосування норм права узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 03.10.2018 у справі №803/756/17 та у постанові від 23.08.2019 у справі №2040/7697/18.
Суд встановив, що 20.06.2025 адвокат Негрей А.С. отримала з військової частини НОМЕР_1 у відповідь на адвокатський запит довідку про вартість речового майна №2058 від 10.06.2025, що належить до видачі ОСОБА_1 . Відповідно до довідки компенсація за неотримане речове майно нарахована в сумі 98 341 грн. 24 коп. Зазначена сума нарахована, але позивачу не виплачена.
Суд зауважує, що подання позивачем вказаної заяви після його звільнення з військової служби жодним чином не порушує норм Порядку №178 та Інструкції №232, оскільки з зі змісту цих нормативних актів суд не встановив вказаних обмежень чи заборон, а звільнення позивача зі служби не позбавляє його права на отримання такої грошової компенсації за його заявою (рапортом) після звільнення.
При цьому, слід зазначити, що п. 4 Порядку №178 передбачено застосування різних форм звернення про виплату грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, чи то рапорту, чи заяви.
Отже, позивач, як військовослужбовець, який виключений із списків особового складу частини та всіх видів забезпечення, на час підписання наказу про звільнення, мав право на отримання довідки про вартість речового майна, що належить до видачі в період проходження військової служби, а також на отримання такої довідки після звільнення зі служби.
З урахуванням викладеного, суд вважає, що наявні підстави для зобов`язання відповідача виплатити позивачу грошову компенсацію вартості за недоотримане речове майно у сумі 98341, 24 грн.

Щодо позовних вимог про виплату грошової компенсацію за додаткову відпустку як учаснику бойових дій за 2020, 2021,2022 роки.
У випадку звільнення військовослужбовця йому виплачується компенсація за всі невикористані дні щорічної, а також додаткової відпустки, передбаченої статтею 16-2 Закону України "Про відпустки" та п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту". 
Абзацом 3 п. 14 ст. 10-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" передбачено, що у рік звільнення військовослужбовців, які звільняються з військової служби, за винятком осіб, які звільняються зі служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з прямим підпорядкуванням близькій особі та у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.
Відповідно до п. 3 розділу XXXI. «Виплата грошового забезпечення у разі звільнення з військової служби» Порядку № 260 військовослужбовцям виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.
Таким чином, питання виплати позивачу даної компенсації стосується періоду за час служби в особовому складі Військової частини НОМЕР_1 , а також всі інші роки військової служби в Збройних Силах України починаючи з 2013 року.
Так, як вбачається з витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 13.02.2025 №56 п. 6 внесено зміни до п.1 наказу командира військової частини НОМЕР_1 (про стройовій службі) від 16.06.2024 №178, а саме додавши після слів виплатити наступний абзац: 
«- грошову компенсації за 14 діб додаткової відпустки за 2020 рік, за 14 діб податкової відпустки за 2021 рік, за 14 діб додаткової відпустки за 2022 рік як учаснику бойових дій передбачену ст. 16-2 Закону України «Про відпустки», ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», п. 14 ст. 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей.
Додаткова відпустка як учаснику бойових дій передбачену ст. 16-2 Закону України «Про відпустки», ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей за 2020, 2021 та 2022 роки не надавалась та грошова компенсація не виплачувалася згідно повідомлення командира військової частини НОМЕР_3 №633/2768 від 20.06.2024 (через СЕДО вх. № 1274 від 20.06.2024)».
З огляду на зазначене, суд доходить висновку, що при звільненні з військової служби позивач мав право на отримання грошової компенсації за невикористану ним у 2020 - 2022 роках додаткову відпустку як учасник бойових дій, передбачену пунктом 12 частини першої статті 12 Закону № 3551-ХІІ, а відтак, не провівши відповідні виплати у день виключення позивача з особового складу в/ч відповідач допустив протиправну бездіяльність.
За таких обставин, суд вважає за необхідне зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2020-2022 роки виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби, у зв`язку з чим позовні вимоги підлягають задоволенню.
Також, не підлягає задоволенню вимога позивача щодо стягнення з відповідача моральної шкоди, оскільки позивачем не надано жодного доказу на підтвердження заподіяння позивачу моральної шкоди.
При вирішенні справи суд враховує позицію Європейського суду з прав людини, зокрема, у справах "Проніна проти України" (пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (справа «Проніна проти України», рішення ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд. Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди умотивовувати свої рішення. Але дану вимогу не слід розуміти як таку, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент.
Відповідно до п. 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Деякі аргументи не можуть бути підставою для надання детальної відповіді на такі доводи.
Усі інші аргументи сторін вивчені судом, однак є такими, що не потребують детального аналізу у судовому рішенні, оскільки вищенаведених висновків суду не спростовують.
За приписами ч. 1 та ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 КАС України. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Статтею 19 Конституції України передбачено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Зважаючи на встановлені у справі обставини, з огляду на приписи норм чинного законодавства, які регулюють спірні правовідносини, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення адміністративного позову.
Судові витрати підлягають розподілу відповідно до приписів ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України. 
Керуючись статтями 241-246, 255, 257-262, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд 
В И Р І Ш И В :
Позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчнити певні дії задоволити частково.
Визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 усіх сум призначених до виплати при звільненні з Збройних Сил України.
Зобов`язати військову частини НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу при звільненні з військової служби за період проходження служби з 10.07.2013 у розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за повні календарні роки служби з урахуванням нарахованої одноразової грошової допомоги за 2022, 2023 роки.
Зобов`язати військову частини НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 додаткову винагороду в розмірі 100000,00 гривень пропорційно часу перебування з 27.05.2024 по 09.06.2024 на санаторному лікуванні в санаторії « ІНФОРМАЦІЯ_1 », АДРЕСА_1 у зв`язку з пораненням.
Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 виплатити ОСОБА_1 нараховану вартість речового майна в сумі 98 341,24 грн.
Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за додаткову відпустку як учаснику бойових дій за 2020, 2021, 2022 роки.
У задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду. 
Повний текст рішення складений 14 квітня 2026 року 
Учасники справи:
Позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , ЄДРПОУ/РНОКПП НОМЕР_4 ) 
Відповідач - Військова частина НОМЕР_1 ( АДРЕСА_3 , ЄДРПОУ/РНОКПП НОМЕР_5 ) 

Суддя       С.М. Дуляницька