Справа № 203/2468/25
Провадження № 1-кп/0203/986/2026

В И Р О К
іменем України

18 лютого 2026 року Центральний районний суд міста Дніпра в складі: 
головуючого судді - ОСОБА_1 ,
при секретарі – ОСОБА_2 ,
за участю прокурора – ОСОБА_3 , 
потерпілої – ОСОБА_4 ,
захисника – ОСОБА_5 , 
обвинуваченого – ОСОБА_6 , 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Дніпрі кримінальне провадження,внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12025042110000769 від 14.03.2025 року, відносно  ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Макіївка Донецької області, громадянина України, з середньою освітою, не працюючого, не одруженого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 ,зареєстрованого як внутрішньо переміщена особа за адресою: АДРЕСА_3 , раніше судимого:
-26.12.2024 Бабушкінським районним судом м.Дніпропетровська за ч.4 ст. 185 КК України до покарання у вигляді позбавлення волі строком на 5 років, на підставі 75,76 КК України від відбуття покарання звільнений з іспитовим строком на 1 рік; 
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 15 ч.4 ст. 186 КК України, -
ВСТАНОВИВ:

Відповідно до Указу Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» №2102-IX від 24.02.2022, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, в подальшому неодноразово продовжений. 
ОСОБА_6 , будучи обізнаним про дію вказаного закону, в період дії воєнного стану, 14.03.2025 року приблизно о 14 годині прибув до приміщення торгового магазину «Взуття», розташованого за адресою: м. Дніпро, пр. Дмитра Яворницького 119, де побачив раніше незнайому йому ОСОБА_4 , яка, обираючи товари, залишила свою жіночу сумку фірми «Chanel» на стільці, який знаходився позаду неї, в цей час у ОСОБА_6 виник прямий умисел на таємне викрадення чужого майна. Скориставшись тим, що вказана сумка знаходилась не в полі зору потерплої ОСОБА_4 , ОСОБА_6 викрав вказану сумку, всередині якої находився гаманець коричневого кольору з грошовими коштами в кількості однієї купюри номіналом 200 гривень та мобільний телефон фірми iPhone 12Pro imei: НОМЕР_1 , НОМЕР_2 , вартість якого складає 12900 гривень та, утримуючи при собі зазначену сумку, направився до виходу з магазину, вибіг на вулицю на пр. Дмитра Яворницького в м. Дніпро, виконавши усі дії, які вважав необхідними для доведення злочину до кінця, але злочин не було закінчено з причин, які не залежали від його волі, оскільки був затриманий свідком ОСОБА_7 .
Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_6 вину в скоєному кримінальному правопорушенні визнав та пояснив, що взяв сумку потерпілої, вважаючи, що зробив це непомітно й таємно, оскільки був переконаний, що ніхто не бачив моменту заволодіння майном. Зі слів обвинуваченого, виходячи з магазину, він рухався звичайним кроком і не тікав, не чув жодних звернень чи вигуків на свою адресу та вважав, що потерпіла його не переслідувала. Він стверджує, що першим його наздогнав хлопець потерпілої вже за межами магазину, на сходах, та що потерпіла фізично його не зупиняла. Обвинувачений зазначив, що має хронічні захворювання з ураженням суглобів, що, за його словами, унеможливлює швидкий біг чи активний опір. Під час затримання він не чинив опору, лише просив відпустити його та дозволити піти, оскільки сумку у нього вже вилучили. Він наголосив, що сили ні до потерпілої, ні до її хлопця не застосовував, та вважає, що його дії необхідно кваліфікувати як крадіжку, а не грабіж. 
Вина ОСОБА_6 за вищевикладених обставин підтвердилась в судовому засіданні такими доказами.
Допитана двічі в судовому засіданні потерпіла ОСОБА_4 суду пояснила, що навесні 2025 року, точної дати не пам`ятає, була в магазині взуття разом зі своїм хлопцем ОСОБА_7 , приміряла взуття біля дзеркала, а її сумка знаходилася позаду хлопця, який сидів на пуфику; у сумці був мобільний телефон «iPhone 12» та грошові кошти в сумі 200 гривень. У певний момент вона почула характерний звук ланцюжка своєї сумки, обернулася, спитала у хлопця, де сумка, побачила, що сумки немає, і, повернувшись у бік виходу, побачила чоловіка, який виходив. Вона зазначила, що відстань від місця, де вона приміряла взуття, до виходу з магазину, орієнтовно становить близько 15–20 метрів. ОСОБА_4 пояснила, що двічі кричала обвинуваченому «стой»: вперше – у коридорі в середині магазину, коли побачила, що він віддаляється у напрямку виходу, на її крик він не обертався, однак прискорив крок та , зважаючи на те, що в магазині було тихо, вважає, що він не міг її не почути. Вдруге вона крикнула «стой», коли вже вибігала за ним до виходу з магазину. Вже на вулиці вона наздогнала ОСОБА_6 , схопила його за куртку, розвернула до себе і побачила, що він тримав її сумку у руках, при цьому одразу сумку не віддав. Майже одночасно підбіг її хлопець, який утримував обвинуваченого та забрав у нього сумку і передав її потерпілій. Обвинувачений при цьому активного опору не чинив, просив його відпустити, однак її хлопець його утримував до приїзду поліції, яку викликала потерпіла. ОСОБА_4 пояснила, що того ж дня їздила до управління поліції, де підписувала протокол прийняття заяви про кримінальне правопорушення та інші процесуальні документи, складені слідчими з її слів. ОСОБА_4  також пояснила, що в окремих процесуальних документах були використані формулювання «відкрите заволодіння майном», які вона особисто не вживала, оскільки не є фахівцем у сфері права та не розуміє різниці між юридичними поняттями «крадіжка» та «грабіж», не застосовувала такі поняття при опитуванні поліцейськими. Підписала протоколи, де зазначено про відкрите викрадення майна, оскільки вважала, що термін «відкритість» застосовується, якщо вона бачила як викрадали її сумочку. Вона зазначила, що не надавала правової оцінки діям чоловіка, а лише повідомляла правоохоронним органам обставини події так, як вона їх сприймала. Потерпіла також підтвердила, що під час впізнання за фотознімками впізнала особу, яка забрала її сумку. Вказала, що ставила питання слідчому чому в одних протоколах зазначено, що спіймала його я, в інших – хлопець, однак зауважень в протоколах не писала. 
Свідок ОСОБА_7 , двічі допитаний судом, показав, що є хлопцем потерпілої ОСОБА_4 , у день події вони разом перебували в магазині взуття, де дівчина приміряла взуття у жіночому відділі. Він сидів на пуфику, дивився в телефон, а сумка потерпілої знаходилась позаду нього. Свідок звернув увагу на чоловіка, який перебував у залі, оскільки це був жіночий відділ. Через кілька хвилин дівчина обернулась і сказала, що немає сумки. Вона крикнула «стой», звертаючись до цього чоловіка, який на той момент був єдиним, хто виходив з цього відділу у напрямку виходу; коридор був прямий, без поворотів, і, за його словами, більше нікого, хто би віддалявся з того боку, не було. На її крик «стой» він бачив, що чоловік повернув голову вбік. Після цього вони разом з дівчиною побігли за ним. Свідок пояснив, що на виході з магазину дівчина першою підбігла до цього чоловіка, схопила його за одяг (куртку) і розвернула його до себе, після чого свідок підбіг, схопив обвинуваченого, забрав у нього сумку і утримував його до приїзду поліції. Свідок ОСОБА_7 також пояснив, що після того, як він наздогнав обвинуваченого разом із потерпілою та утримував його до приїзду поліції, ОСОБА_6 не чинив активного опору, не намагався знову заволодіти сумкою, однак неодноразово просив його відпустити та дати можливість піти. ОСОБА_7 підтвердив, що безпосередньо моменту, коли обвинувачений взяв сумку, він не бачив, оскільки сидів спиною, однак бачив, як дівчина виявила відсутність сумки, крикнула «стой» у бік чоловіка, який єдиний віддалявся з того відділу, як цей чоловік прискорив крок та в цьому темпі і виходив. Крім того, свідок показав, що якщо б обвинувачений захотів, мав можливість бігти та покинути місце злочину.
Свідок ОСОБА_8 суду показала, що працює продавцем у магазині, який складається з однієї спільної торговельної зали, поділеної на умовні сегменти — жіночий та чоловічий — без будь-яких фізичних перегородок, та що її робочий відділ розташований безпосередньо біля проходу, який веде до виходу з магазину. Подія сталася 14 березня 2025 року приблизно в обід. Огляд з її робочого місця дозволяв добре бачити прохід та частину торговельного простору. У день події до магазину зайшов чоловік із жовтою валізою, поводився спокійно, зайшов до магазину звичайним кроком, і вона не спостерігала за ним, доки не помітила, що за ним різко побіг хлопець, а за хлопцем — дівчина. Чи біг обвинувачений до цього, чи йшов – вона не бачила. Усе відбувалося дуже швидко. Особисто моменту заволодіння сумкою вона не бачила. Вже на вулиці хлопець наздогнав чоловіка та вихопив у нього сумку. Свідок пояснила, що у приміщенні магазину безпосередньо сумки в руках обвинуваченого вона не бачила, однак на порозі бачила момент, коли хлопець вихопив сумку саме у нього. Розмови між ними свідок не чула, але зазначила, що хлопець сварився з обвинуваченим та забрав сумку, а обвинувачений просив його відпустити. Також вона підтвердила, що брала участь у впізнанні за фотознімками, за якими впізнала обвинуваченого, який викрав сумку. 
Судом було досліджено письмові докази, з яких вбачається наступне:
- відповідно до електронного рапорту від 14.03.2025 року, о 14:35 у приміщенні магазину взуття за адресою: м. Дніпро, проспект Дмитра Яворницького, буд. 119, невідома особа викрала сумку у потерпілої ОСОБА_4 та намагалася залишити магазин (Том 2, а.с.7-9); 
-  з протоколу прийняття заяви про вчинення кримінального правопорушення від 14.03.2025 року вбачається, що потерпіла ОСОБА_4 повідомила: 14.03.2025 приблизно о 14:15, перебуваючи в магазині «Взуття» за адресою: м. Дніпро, проспект Дмитра Яворницького, 119, невідома особа відкрито заволоділа належною їй сумкою, всередині якої знаходилися мобільний телефон iPhone та грошові кошти в сумі 200 грн (Том 2, а.с.10);
- відповідно до протоколу огляду місця події з ілюстрованою таблицею від 14.03.2025 року встановлено, що під час огляду ділянки місцевості біля входу до магазину взуття за адресою: м. Дніпро, проспект Дмитра Яворницького, 119, ОСОБА_4 добровільно видала сумку чорного кольору з ручкою-ланцюжком та шкіряною ручкою з наявними потертостями. Усередині сумки знаходилися: мобільний телефон iPhone 12 Pro темно-сірого кольору з паролем (999999), IMEI НОМЕР_2 та IMEI НОМЕР_3 , у рожевому чохлі; гаманець коричневого кольору з написом «LA», у середині якого містилися грошові кошти в сумі 200 грн (№ Г34076245) (Том №2 а.с.12-15); 
- протоколом пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 14.03.2025, яким зафіксовано як свідок ОСОБА_7 впізнав за сукупністю рис обличчя особу під №2, яким є ОСОБА_6 як особу, який 14.03.2025 року о 14.10 год. в магазині «Взуття» за адресою: м. Дніпро, пр. Дмитра Яворницького, 119 викрав сумку належну ОСОБА_9 , в якій лежали особисті речі останньої, а саме: мобільний телефон, грошові кошти (Том№2 а.с.32-34);
- відповідно до протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 14.03.2025 року свідок ОСОБА_8 впізнала за сукупністю рис обличчя особу під №2, якою є ОСОБА_6 , як особу, що 14.03.2025 приблизно о 14:15 у магазині «Взуття» за адресою: м. Дніпро, проспект Дмитра Яворницького, 119, відкрито заволоділа жіночою сумкою з майном потерпілої (Том 2, а.с. 35–37);
- відповідно до протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 14.03.2025 року зафіксовано, що потерпіла ОСОБА_4 впізнала за сукупністю рис обличчя особу під №2, якою є ОСОБА_6 , як особу, що 14.03.2025 приблизно о 14:15 у магазині «Взуття» за адресою: м. Дніпро, проспект Дмитра Яворницького, 119, відкрито заволоділа її жіночою сумкою, всередині якої знаходилися мобільний телефон та грошові кошти (Том 2, а.с. 38–40); 
- висновком судово-товарознавчої експертизи №СЕ-19/104-25/10666-ТВ від 18.03.2025 встановлено, що ринкова вартість мобільного телефону iPhone 12 Pro, Graphite, 128 GB, придбаного потерпілою 10.10.2024 року як нового та такого, що не має пошкоджень, станом на 14.03.2025 могла становити 12 900 грн (Том 2, а.с. 86–90).
Аналізуючи вищенаведені докази, суд приходить до висновку, що надані стороною обвинувачення вказані докази є допустимими, належними, достовірними, узгодженими між собою, а сукупність вказаних доказів у їх взаємозв`язку є достатньою для висновку про доведеність вини обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.15, ч.4 ст. 185 КК України, а саме закінчений замах на таємне викрадення чужого майна (крадіжку), в умовах воєнного стану.
Органом досудового розслідування ОСОБА_6 інкриміновано вчинення злочину, передбаченого ч.2 ст. 15, ч.4 ст. 186 КК України, а саме закінченого замаху на відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчинене в умовах воєнного стану.
Так, як зазначено в обвинувальному акті, ОСОБА_6 з метою реалізації свого умислу, спрямованого на таємне викрадення чужого майна, вчиненого в умовах воєнного стану, скориставшись тим, що ОСОБА_4 , обираючи товари в магазині «Взуття», залишила жіночу сумку на стільці, який знаходився позаду неї, та сумка знаходилась не в полі зору потерпілої, викрав вказану сумку та, утримуючи її при собі, направився до виходу з магазину. В цей час дії ОСОБА_6 були помічені ОСОБА_4 та свідком ОСОБА_7 , які з метою припинення протиправних дій почали вимагати від ОСОБА_6 зупинитись, в результаті чого у останнього виник злочинний умисел, направлений на відкрите викрадення чужого майна, вчиненого в умовах воєнного стану.
Реалізуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_6 бігом направився до вхідних дверей, на вимогу потерпілої та свідка зупинитись не реагував і незважаючи на те, що його дії були помічені останніми, з метою викрадення чужого майна прискорив рух та направився вздовж пр.Д.Яворницького в м.Дніпрі, виконавши всі дії, які вважав необхідним для доведення злочину до кінця, але його не було закінчено з причин, які не залежали від волі ОСОБА_6 , оскільки був затриманий свідком ОСОБА_7 . 
Таким чином, згідно з обвинувальним актом ОСОБА_6 вчинив закінчений замах на відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчинене в умовах воєнного стану, а саме кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст. 15, ч.4 ст. 186 КК України
Статтею 62 Конституції України гарантовано, що ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.
Зазначені права і свободи мають своє відображення у загальних засадах кримінального провадження, а саме у презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини, яка відповідно до ч. 1 ст. 17 КПК полягає у тому, що особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводи свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.
Конституційний Суд України у рішенні від 26 лютого 2019 року N 1-р/2019 у справі щодо відповідності Конституції України (конституційності) ст. 368-2 КК зауважив, що елементом принципу презумпції невинуватості є принцип "in dubio proreo", згідно з яким при оцінюванні доказів усі сумніви щодо вини особи тлумачаться на користь її невинуватості. Презумпція невинуватості особи передбачає, що обов`язок доведення вини особи покладається на державу.
Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що суди при оцінці доказів керуються критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Таке доведення може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою (рішення у справах "Ірландія проти Сполученого Королівства", "Яременко проти України", "Нечипорук і Йонкало проти України", "Кобець проти України").
Розумний сумнів - це такий непереборний сумнів, який залишається у слідчого, прокурора, слідчого судді, суду щодо винуватості обвинуваченого чи підсудного після всебічного, повного і об`єктивного дослідження обставин справи. Наявність розумного сумніву щодо обґрунтованості обвинувачення не дозволяє будь-якій неупередженій людині, яка міркує з належним розумом і сумлінням, визнати обвинуваченого винним.
Змінюючи кримінально-правову кваліфікацію дій обвинуваченого суд враховує, що чинний КК України визначає крадіжку як таємне викрадення чужого майна. Натомість грабіж відповідно до ст. 186 цього Кодексу - це відкрите викрадення чужого майна. Тобто ці склади злочинів відрізняються за способом їх вчинення.
Крадіжка (таємне викрадення чужого майна) - це викрадення, здійснюючи яке, винна особа вважає, що робить це непомітно для потерпілого чи інших осіб.
Грабіж - це відкрите викрадення чужого майна у присутності потерпілого або інших осіб, які усвідомлюють протиправний характер дій винної особи, яка у свою чергу усвідомлює, що її дії помічені й оцінюються як викрадення. Грабіж як і крадіжка вважається закінченим злочином з моменту заволодіння майном і таким моментом визнається поява у злочинця реальної початкової можливості розпоряджатися вилученим майном. Якщо особа, яка протиправно заволоділа майном, такої реальної можливості не мала, її дії слід розглядати залежно від обставин справи як закінчений чи незакінчений замах на вчинення відповідного злочину.
Відповідно до роз`яснень, що містяться в п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України №10 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику у справах про злочини проти власності» крадіжку і грабіж потрібно вважати закінченими з моменту, коли винна особа вилучила майно і мала реальну можливість розпоряджатися чи користуватися ним. Якщо особа, котра протиправно заволоділа майном, такої реальної можливості не мала, її дії слід розглядати залежно від обставин справи як закінчений чи незакінчений замах на вчинення відповідного злочину. Закінченим замахом на крадіжку є дії особи, яка викрала майно, але одразу була викрита. Дії, розпочаті як крадіжка, але виявлені потерпілим чи іншими особами і, незважаючи на це, продовжені винною особою з метою заволодіння майном, належить кваліфікувати як грабіж, а в разі застосування насильства чи висловлювання погрози його застосування, залежно від характеру насильства чи погрози, як грабіж чи розбій.
Розрізняючи крадіжку і грабіж, слід виходити зі спрямованості умислу винної особи та даних про те, чи усвідомлював потерпілий характер вчинюваних винною особою дій. У зв`язку з цим викрадення належить кваліфікувати як крадіжку не лише тоді, коли воно здійснюється за відсутності потерпілого, але й у присутності сторонніх осіб, які не усвідомлюють факту викрадення майна і не можуть дати йому належної оцінки (психічно хворі, малолітні). Викрадення є таємним і в тому разі, коли воно відбувається у присутності потерпілої особи за умови, що винна особа не знає про це чи вважає, що робить це непомітно для неї.
Виконуючи свій професійний обов`язок, передбачений ст. 92 КПК, обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, а саме - винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення.
Однак дана кримінально правова кваліфікація вчиненого ОСОБА_6 діяння не знайшла свого підтвердження під час судового розгляду, оскільки досліджені судом докази свідчать про те, що його умисел був скерований на таємний характер викрадення чужого майна. Доказів, що ОСОБА_6 мав умисел на відкрите викрадення чужого майна, суду не надано.
Так, у даному кримінальному провадженні судом встановлено, що момент безпосереднього заволодіння сумкою потерпілої ОСОБА_4 не був сприйнятий ані самою потерпілою, ані її хлопцем ОСОБА_7 , ані будь-якими іншими особами, які перебували в магазині. Потерпіла та свідок послідовно пояснювали, що сумка знаходилася позаду потерпілої, біля ОСОБА_7 , який у цей час користувався мобільним телефоном та не спостерігав за сумкою, тоді як сама потерпіла приміряла взуття біля дзеркала та також не контролювала місцезнаходження сумки.
Реакція потерпілої виникла лише після того, як вилучення сумки вже було фактично здійснене, а саме після того, як вона почула характерний звук ланцюжка та виявила відсутність сумки, після чого звернула увагу на чоловіка, який віддалявся у напрямку виходу з магазину. Таким чином, заволодіння майном відбулося поза безпосереднім сприйняттям потерпілої та інших осіб, без відкритого протистояння чи негайного викриття, що свідчить про таємний характер дій обвинуваченого.
Судом не встановлено доказів того, що обвинувачений, розпочавши таємне викрадення, виявив, що його дії стали помітними для інших осіб, і попри це продовжив вилучення майна. При цьому показання потерпілої та свідка про те, що обвинувачений чув вимогу зупинитись, однак прискорив крок для того, щоб втекти разом з майном є непереконливими, зумовленими їх суб`єктивними оціночними судженнями, оскільки останній не обертався на них та вони не бачили як рухався ОСОБА_6 до моменту його виявлення, а його швидка хода, зокрема, може доводити намагання довести крадіжку до кінця та швидше покинути місце злочину.
До того ж показання свідка ОСОБА_8 , яка бачила лише момент затримання обвинуваченого, не підтверджують того, що дії обвинуваченого, розпочаті як крадіжка, але виявлені іншими особами, були ним продовжені з метою заволодіння майном. 
Крім того, поведінка обвинуваченого безпосередньо після того, як його дії стали очевидними для оточуючих, свідчить про відсутність у нього наміру на утримання майна шляхом грабежу. Він не виявляв агресії, не намагався зберегти контроль над річчю всупереч волі власника, маючи об`єктивну можливість покинути місце вчинення злочину, втекти разом з майном або кинути його, свідомо не скористався цієї можливістю. Вказані обставини підтверджуються показаннями потерпілої, свідків та самого обвинуваченого .
Оцінюючи письмові докази, в яких зафіксовано повідомлення потерпілою про вчинення саме відкритого викрадення майна, судом встановлено, що вона не є фахівцем у галузі права та не розуміє різниці між юридичними поняттями «відкрите викрадення», «грабіж» та «крадіжка», у зв`язку з чим формулювання, використані у окремих процесуальних документах, не відображають її усвідомленої позиції щодо правової кваліфікації події.
За таких обставин сам по собі факт використання в окремих процесуальних документах термінів «відкрите заволодіння майном» не може бути вирішальним для правової оцінки дій обвинуваченого, оскільки відповідно до вимог кримінального процесуального закону юридична кваліфікація діяння належить виключно до компетенції суду і повинна ґрунтуватися на встановлених фактичних обставинах, а не на формулюваннях, використаних особою, яка не має спеціальних правових знань.
Щодо наявності суперечностей в показаннях допитаних осіб в частині того, хто саме затримав обвинуваченого: потерпіла чи свідок ОСОБА_7 , які майже одночасно підбігли до обвинуваченого, суд зазначає, що такі обставини не мають вагомого значення для встановлення фактичних обставин справи та правильної кваліфікації дій обвинуваченого.
В межах повноважень суду щодо перекваліфікації злочину, окреслених нормою зч.3ст.337КПК України, згідно з якою зміна кваліфікації допускається лише в бік покращення становища обвинуваченого, зокрема шляхом застосування кримінального закону про менш тяжкий злочини, суд вважає за необхідне перекваліфікувати дії ОСОБА_6 з ч.2 ст.15, ч.4 ст.186КК України, як закінчений замах на відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчинене в умовах воєнного стану, на ч.2 ст. 15, ч.4 ст. 185 КК України - як закінчений замах на таємне викрадення чужого майна (крадіжку), в умовах воєнного стану.
Призначаючи покарання, суд виходить з положень ст. 65 КК України, а саме – принципів законності, справедливості, індивідуалізації, а також достатності покарання для подальшого виправлення та попередження скоєння нових злочинів як самим обвинуваченим, так і іншими особами, враховує характер та ступінь тяжкості скоєного злочину, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання, особу обвинуваченого, його відношення до скоєного злочину.
ОСОБА_6 вчинив злочин проти власності, який відповідно до ст. 12 КК України відноситься до категорії тяжких. Обвинувачений раніше судимий, не працює, не одружений, на обліку у лікаря-психіатра не перебуває, є внутрішньо переміщеною особою, має хронічні захворювання. Вину у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.15 ч.4 ст.185 КК України, визнав повністю; судом дії обвинуваченого перекваліфіковано на ч.2 ст.15, ч.4 ст.185 КК України. ОСОБА_6 щиро розкаявся, що відповідно до ст.66 КК України суд відносить до обставин, які пом`якшують покарання.
Обставини, що обтяжують покарання, відповідно до ст. 67 КК України – відсутні. 
Виходячи із загальних засад призначення покарання, визначених ст.65 КК України, враховуючи наведені вище характеризуючі дані обвинуваченого, ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, відшкодування шкоди шляхом повернення майна потерпілій, обставини, що пом`якшують покарання, суд вважає необхідним призначити обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі в мінімальних межах санкції ч. 2 ст. 15, ч. 4 ст. 185 КК України.
Крім того, судом встановлено, що обвинувачений ОСОБА_6 26.12.2024 року був засуджений Бабушкінським районним судом м. Дніпропетровська за ч.4 ст. 185 КК України до покарання у вигляді 5 років позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з іспитовим строком на 1 рік,а тому необхідно призначити покарання із застосуванням ст. 71 КК України за сукупністю вироків та до покарання за цим вироком частково приєднати невідбуту частину покарання за попереднім вироком. 
Саме таке покарання, на переконання суду, є необхідним та достатнім, виконає мету призначеного покарання, буде найбільш сприятливим для перевиховання ОСОБА_6 та запобігання вчиненню нових злочинів.
Цивільний позов в даному кримінальному провадженні потерпілою не заявлено. 
Питання про долю речових доказів необхідно вирішити в порядку ст. 100 КПК України.
Крім того, на підставі ч. 2 ст. 124 КПК України, суд також вважає за необхідне стягнути з обвинуваченого ОСОБА_6 на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експертів в даному кримінальному провадженні.
Відповідно до матеріалів кримінального провадження до обвинуваченого застосовано запобіжний захід у виді тримання під вартою, який закінчується 16.03.2026 року.
Суд, беручи до уваги усталену практику Європейського суду з прав людини (зокрема, рішення «Едуард Шабалін проти Росії» від 16.10.2014) про неприпустимість тримання особи під вартою без судового рішення, враховуючи обставини кримінального провадження та особу обвинуваченого, з метою попередження ризику переховування обвинуваченого, вважає, що запобіжний захід щодо обвинуваченого у вигляді тримання під вартою слід залишити без змін та продовжити строк даного запобіжного заходу до набрання вироком законної сили. 
На підставі викладеного та керуючись ст.ст.349, 368, 370, 373, 374 КПК України, суд –
УХВАЛИВ:
Перекваліфікувати дії ОСОБА_6 з ч.2 ст.15 ч.4 ст.186 КК України на ч.2 ст.15 ч.4 ст.185 КК України.
ОСОБА_6 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 4 ст. 185 КК України, та призначити йому покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі.
На підставі ст.71 КК України за сукупністю вироків до покарання за цим вироком частково приєднати невідбуту частину покарання за вироком Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 26.12.2024 року та остаточно призначити ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років 2 (два) місяці.
Строк відбування призначеного ОСОБА_6 покарання обчислювати з дня набрання цим вироком законної сили.
На підставі ч.5 ст.72 КК України зарахувати ОСОБА_6 в строк відбування покарання у виді позбавлення волі строк його попереднього ув`язнення з дня фактичного затримання, тобто з 14.03.2025 року, до дня набрання вироком законної сили, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.
Запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, обраний ОСОБА_6 , залишити без змін та продовжити строк даного запобіжного заходу до набрання вироком законної сили.
Стягнути з ОСОБА_6 на користь держави процесуальні витрати, пов`язані із залученням експерта для проведення судово-товарознавчої експертизи №СЕ-19/104-25/10666-ТВ від 18.03.2025 в сумі 1514 (одна тисяча п`ятсот чотирнадцять ) грн. 56 коп.
Речові докази:
-вилучені 14.03.2025 під час проведення огляду ділянки місцевості, розташованої поблизу буд. №119 по проспекту Дмитра Яворницького в м. Дніпро, речі, добровільно видані ОСОБА_4 , а саме: жіноча сумка з натуральної шкіри чорного кольору фірми «Chanel» з ручкою у вигляді ланцюжка, всередині якої знаходився гаманець коричневого кольору, виготовлений з штучної шкіри фірми «LA», грошові кошти в сумі 200 гривень (одна купюра номіналом 200 грн), а також мобільний телефон iPhone 12 Pro, IMEI НОМЕР_1 та НОМЕР_2 , які були поміщені до спеціального пакета № WAR1595373, передані на відповідальне зберігання ОСОБА_4 - залишити за належністю.
На вирок суду може бути подана апеляційна скарга до Дніпровського апеляційного суду через Центральний районний суд м. Дніпра протягом 30 днів з дня його проголошення, з урахуванням особливостей, передбачених ст. 394 КПК України.
Вирок суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.
Копія вироку після його оголошення негайно вручається засудженому та прокурору.

Суддя ОСОБА_1