Справа № 277/1415/25
РІШЕННЯ
іменем України

"23" березня 2026 р. селище Ємільчине

Ємільчинський районний суд Житомирської області у складі головуючого судді Т.Г. Корсун, при секретарі судового засідання М.М. Сороки, за участю позивача – не з`явився, представника позивача – не з`явився, відповідача - не з`явився, представника третьої особи – не з`явився, представника третьої особи – О.М. Примак, розглянувши у судовому засіданні в залі суду у селищі Ємільчине цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору – Орган опіки і піклування виконавчого комітету Славутської міської ради Хмельницької області, Орган опіки та піклування виконавчого комітету Ємільчинської селищної ради Житомирської області, про позбавлення батьківських прав,
В С Т А Н О В И В:
До Ємільчинського районного суду Житомирської області надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору – Орган опіки і піклування виконавчого комітету Славутської міської ради Хмельницької області, Орган опіки та піклування виконавчого комітету Ємільчинської селищної ради Житомирської області, про позбавлення батьківських прав. 
В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що сторони перебували у шлюбних відносинах, які припинено на підставі судового рішення. Від шлюбу у позивача є двоє дітей. Після розірвання шлюбу діти залишилися проживати разом з матір`ю, яка забезпечує всі необхідні умови життя дітей, займається їх розвитком. Більше п`яти років батько дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 участі у їх вихованні, навчанні, лікуванні, не приймає, особисто не відвідує, в тому числі не спілкується в телефонному режимі, різних соціальних мережах тощо. Позивач стверджує, що після розлучення відповідач не надає ніякої допомоги дітям, участі у вихованні не бере, фактично самоусунувся від виконання батьківських обов`язків. 
Батько має заборгованість зі сплати аліментів на утримання дітей станом на 14.10.2025 року за період з 24.06.2021 року по 30.09.2025 року становить 34883,14 тисяч гривень.
Тобто, такі факти, на думку позивача, свідчать про ухилення батька від виховання своїх дітей, нехтування своїми батьківськими обов`язками, що є підставою для позбавлення відповідача батьківських прав. У відповідності до Сімейного кодексу України, Закону України «Про охорону дитинства», в найкращих інтересах дітей просить позбавити батьківських прав відповідача. 
Відповідачем не подано відзив, який би містив заперечення на позов. Відповідач подав до суду заяву про розгляд справи без його участі, де зазначив, що позовні вимоги визнає.
Орган опіки та піклування виконавчого комітету Ємільчинської селищної ради Житомирської області подав пояснення на позовну заяву, де вказав, що не може надати письмовий висновок щодо доцільності позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 , оскільки діти разом з матір`ю проживають у м. Славута Хмельницької області, а ОСОБА_2 на даний час служить в ЗСУ.
Ухвалою суду від 10.11.2025 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, призначено справу до розгляду за правилами загального позовного провадження.
Ухвалою суду від 08.01.2026 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. 
У судовому засіданні представник позивача та позивач підтримали свої позовні вимоги, просили задовольнити позов.
У судове засідання відповідач не з`явився, хоча належним чином повідомлявся про дату, час та місце розгляду справи шляхом здійснення повідомлення розміщенням оголошення про виклик особи до суду на офіційному веб-сайті судової влади України. 
Орган опіки і піклування виконавчого комітету Славутської міської ради Хмельницької області підтримав висновок про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 . 
Орган опіки та піклування виконавчого комітету Ємільчинської селищної ради Житомирської області при вирішення питання про позбавлення батьківських прав відповідача поклався на розсуд суду.
В судовому засіданні 12.03.2026 суд перейшов до стадії ухвалення судового рішення, відклав ухвалення та оголошення рішення на 23.03.2026.
В судовому засіданні 23.03.2026 оголошено вступну та резолютивну частини рішення.
Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши дійсні обставини справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов наступного висновку.
17 листопада 2012 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено шлюб, який зареєстровано Славутським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Хмельницькій області, за актовим записом № 287.
Відповідно до рішення Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 07.05.2019 шлюб розірвано.
Під час шлюбу у подружжя народилися діти: донька ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та син ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , батьками яких є: ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .
ОСОБА_1 разом з дітьми проживає за адресою: АДРЕСА_1 .
Відповідно до акту обстеження житлово-побутових умов, затвердженого начальником служби у справах дітей 06.11.2025, діти ОСОБА_5 та ОСОБА_6 проживають за адресою: АДРЕСА_2 , разом з матір`ю ОСОБА_1 , батьки дітей розлучилися в травні 2019 року, зі слів матері, батько участі у вихованні та утриманні дітей не бере, зв`язку з ними не підтримує. Для дітей створені належні умови проживання, навчання та розвитку, вони забезпечені всім необхідним. 
Згідно з довідкою Славутської гімназії №1 Славутської міської ради від 26.09.2025 №01/28-308 «…батько дітей ( ОСОБА_5 та ОСОБА_7 , які навчаються у гімназії) ОСОБА_2 контакту зі школою не підтримує, успішністю не цікавиться, з учителями з приводу навчання та виховання дітей не спілкується, не відвідує батьківські збори. Дітей до школи приводить і забирає мати, на виклики до школи приходить тільки мати…»
Згідно з довідкою-розрахунком Звягельського відділу державної виконавчої служби у Звягельському районі Житомирської області від 14.10.2025 заборгованості зі сплати аліментів боржника ОСОБА_2 , заборгованість зі сплати аліментів на утримання дітей станом на 14.10.2025 року за період з 24.06.2021 року по 30.09.2025 року становить 34883 грн 14 коп.
Відповідно до висновку служби органу опіки і піклування виконавчого комітету Славутської міської ради про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно малолітніх дітей ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , орган опіки та піклування вважає за доцільне позбавити батьківських прав батька ОСОБА_2 .
ОСОБА_2 13 травня 2025 року звернувся до нотаріуса і склав заяву про відмову від утримання та виховання своїх малолітніх дітей. 
Таким чином, між сторонами виникли спірні сімейні правовідносини щодо позбавлення батька батьківських прав щодо дітей.
Відповідно до частини першої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Стаття 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною згідно постанови Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, зобов`язує держави-учасниці забезпечувати, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Частинами першою та другою статті 3 Конвенції про права дитини закріплено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
Будь-який сімейний спір стосовно дитини має вирішуватися з урахуванням та якнайкращим забезпеченням інтересів дитини.
Відповідно до статті 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків.
Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.
Відповідно до частини першої, другої статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (частина друга статті 15 Закону України «Про охорону дитинства»).
Відповідно до положень статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.
Згідно із частинами другою та четвертою статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.
У статті 7 СК України визначено необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.
Згідно із частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язанні виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, свої Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона/він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.
Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Статтею 165 СК України визначено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.
Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина 4 статті 263 ЦПК України).
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 травня 2018 року у справі № 553/2563/15-ц (провадження № 61-12305св18) зроблено висновок по застосуванню пункту 2 частини 1 статті 164 СК України і вказано, що «ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками».
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 травня 2020 року у справі № 753/2025/19 (провадження № 61-1344св20) зазначено, що: «ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Верховний Суд неодноразово наголошував на тому, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Зокрема, вказаний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 08 квітня 2020 року у справі № 645/731/18, від 29 січня 2020 року у справі № 127/31288/18, від 29 січня 2020 року у справі № 643/5393/17, від 17 січня 2020 року у справі № 712/14772/17, від 25 листопада 2019 року у справі № 640/15049/17, від 13 березня 2019 року у справі № 631/2406/15-ц, від 24 квітня 2019 року у справі № 331/5427/17, від 26 квітня 2023 року у справі № 931/709/21, від15 серпня 2024 року у справі № 349/207/23, від 05 вересня 2024 року у справі № 707/3116/23.
Відповідно до частини першою статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини (§ 57, § 58).
У справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) від 16 липня 2015 року Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (§ 100)».
Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України).
Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. 
Отже, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.
Нормами статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).
Цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням балансу вірогідностей. Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує на довіру.
Верховний Суд звертав увагу, що зверненню до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтовна підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття рішень у вказаних категоріях справи, мають оціночний характер, залежать від конкретних обставин справи, особистості учасників цих правовідносин, оцінки сімейної ситуації й інтересів дитини (постанови від 18 лютого 2021 року у справі № 645/920/19, від 07 лютого 2022 року у справі № 759/3554/20, від 12 лютого 2024 року у справі № 202/1931/22).
Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на виховання дитини. Навпаки, міжнародні договори та національне законодавство гарантують батькам реалізацію принципу рівності щодо виховання дитини.
У постанові від 12 лютого 2024 року в справі № 202/1931/22 Верховний суд вказав на те, що доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідачки від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останньої батьківських прав, покладено на позивача.
Як вбачається з матеріалів справи, позивачкою не надано належних доказів, які б достовірно та беззаперечно підтверджували свідоме, умисне чи злісне нехтування ОСОБА_2 своїми обов`язками щодо участі в утриманні та вихованні дітей й умисне ухилення від їх виконання.
Свідки ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , які є сусідами позивачки, у судовому засіданні вказали, що батька дітей вони не бачать, він не приїжджає до дітей, коли проживали разом, були сімейні сварки. 
Однак, такі свідчення не можуть бути безумовним підтвердженням свідомого ухилення батька дітей від виконання своїх обов`язків. 
Крім того, судом встановлено та не заперечується учасниками справи, що відповідач проживає на території Звягельського району Житомирської області, що територіально віддалено від місця проживання дітей, наразі відповідач проходить службу у ЗСУ, що є ймовірною причиною невідвідування дітей. 
Суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову про позбавлення відповідача батьківських прав, оскільки позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, необхідність застосування якого за обставин даної справи не доведено.
Не може свідчити про свідоме ухилення від виконання батьківських обов`язків по утриманню дитини факт стягнення з відповідача аліментів, оскільки таке є одним із способів захисту прав дитини на належне матеріальне забезпечення та свідчить про спонукання батька до надання дітям належного утримання. Наявність заборгованості по аліментах сама по собі не є підставою для позбавлення батька дитини батьківських прав (постанова Верховного Суду від 16 січня 2019 року, справа №199/5032/16-ц, постанова ВС від 25 листопада 2022 року у справі № 308/9081/21 (провадження № 61-8290св22).
Невідвідування навчального закладу відповідачем не може свідчити повною мірою про ухилення від виконання батьківських обов`язків. Такий висновок зробив Верховний Суд у постанові №465/3694/14-ц від 16 січня 2019 року.
З огляду на викладені норми права, які регулюють дані правовідносини, суд вважає, що посилання позивачки про те, що відповідач не здійснює свої батьківські обов`язки, зокрема фінансово не утримує дітей, не піклується про них, не спілкується й не займається вихованням дітей, не є підставою для застосування такого крайнього заходу впливу, як позбавлення його батьківських прав.
Крім того, позивач не надала доказів на підтвердження несплати протягом тривалого часу аліментів, на що посилалася позивачка та її представник у судовому засіданні.
Згідно з довідкою-розрахунком Звягельського відділу державної виконавчої служби у Звягельському районі Житомирської області від 14.10.2025 заборгованості зі сплати аліментів боржника ОСОБА_2 , заборгованість зі сплати аліментів на утримання дітей станом на 14.10.2025 року за період з 24.06.2021 року по 30.09.2025 року становить 34883 грн 14 коп.
Остання оплата (стягнення) аліментів відбулася у лютому 2025 року в розмірі 114263,70 грн. 
Окрему увагу суд звертає на висновок органу опіки і піклування виконавчого комітету Славутської міської ради про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно малолітніх дітей ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , орган опіки та піклування вважає за доцільне позбавити батьківських прав батька ОСОБА_2 , який суд оцінює критично, оскільки він не містить фактичних даних щодо наявних підстав для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав.
У висновку не зазначено належних, допустимих і безсумнівних доказів, які б свідчили про ухилення відповідача від виконання своїх обов`язків щодо виховання дітей, свідоме нехтування ним своїми обов`язками.
Поданий до суду висновок фактично містить посилання лише на те, що діти проживають з матір`ю, та те, що батько не відвідує школу, батьківські збори, гуртки дітей.
Висновок органу опіки та піклування грунтується на поясненнях сусідів та матері дітей. Будь-яка розмова (в тому числі телефонна тощо) з батьком дітей органом опіки та піклування не проводилася.
Вказаний висновок є недостатньо обґрунтований, зроблений без наведення достатніх доказів про ухилення відповідача від батьківських обов`язків, не містить даних, які об`єктивно характеризують відповідача як особу, яка не здійснює своїх батьківських обов`язків, не відображає поведінку відповідача, яка б суперечила інтересам дітей.
Посилання у висновку органу опіки та піклування на той факт, що у 2023 році ОСОБА_1 вже зверталася з позовом про позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 , і судовим рішенням від 18.06.2024 у справі №682/767/23 у задоволенні позову відмовлено, суд оцінює критично, оскільки дана обставина не може бути підставою для позбавлення батьківських прав відповідача. Крім того, під час судового розгляду даної справи ОСОБА_2 заперечував проти позову, вказував, що з 31.01.2023 мобілізований та проходить військову службу, і саме мати дітей перешкоджає його спілкуванню з дітьми. 
Окрім того, суд наголошує на тому, що висновок органу опіки та піклування є таким, що має рекомендаційний характер, який повинен містити відомості щодо наявності виключних обставин, підтверджених відповідними доказами, які б свідчили про свідоме нехтування батьком/матір`ю своїми обов`язками і були законною підставою для застосування такого крайнього заходу впливу, як позбавлення батьківських прав, що найкраще відповідатиме інтересам дітей (постанова Верховного Суду від 15 квітня 2021 року (справа № 243/13192/19-ц).
Вказаний висновок оцінений судом у сукупності з іншими доказам і сам по собі не є правовою підставою для застосування крайнього заходу - позбавлення батьківських прав.
Також, позивачем не підтверджені належними та допустимими доказами факти систематичного, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, невиконання відповідачем своїх батьківських обов`язків.
При вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав необхідно впевнитися не лише в невиконанні батьками обов`язків по вихованню, а також встановити, що батько ухиляється від їх виконання свідомо, тобто, що систематично, незважаючи на всі інші заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки, і, такі засоби впливу виявилися безрезультатними.
При цьому, судом не встановлено обставин, а позивачем не надано докази на підтвердження таких обставин, які б свідчили про те, що ОСОБА_2 не бажає спілкуватися з дітьми та брати участь у їх вихованні, остаточно і свідомо самоусунувся від виконання своїх обов`язків з виховання дитини.
Отже, у цій справі позбавлення батьківських прав відповідача відносно дітей не відповідає їх якнайкращим інтересам, оскільки обставини ухилення батька від виконання своїх батьківських обов`язків не знайшли свого підтвердження, що спростовує доводи позовної заяви.
Питання щодо належного виховання дитини можна вирішити за допомогою менш радикальних засобів, не вдаючись до роз`єднання дітей з батьком.
Наслідком позбавлення батьківських прав, як виняткового заходу, є істотні правові наслідки як для батька, так і для дитини (стаття 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.
Подібні правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 21 травня 2025 року у справі № 645/1592/24.
З урахуванням обставин цієї справи, суд прийшов до висновку про те, що при розгляді справи не було встановлено фактичних даних та доказів, які б давали підстави вважати, що поведінку відповідача неможливо змінити.
Матеріали справи не містять доказів, які вказують на наявність виняткового випадку для позбавлення батьківських прав, яке є крайнім заходом вирішення сімейних питань, а також достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку.
Аналогічні правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 16 липня 2025 року у справі № 542/342/24, від 23 липня 2025 року у справі № 638/3925/24, від 30 липня 2025 року у справі № 279/1536/24.
Щодо звернення ОСОБА_2 13 травня 2025 року до нотаріуса і складення заяви про відмову від утримання та виховання своїх малолітніх дітей та щодо подання ним до суду заяви про визнання позову, суд зазначає наступне.
Згідно з частиною першою статті 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.
Суди не вправі покласти в основу свого рішення лише факт визнання позову відповідачем, не дослідивши при цьому обставини справи. Тобто повинно мати місце не лише визнання позову, а й законні підстави для задоволення позову (див. постанову Верховного Суду від 25 травня 2022 року у справі № 675/2136/19).
Верховний Суд у постанові від 10 листопада 2023 року у справі № 401/1944/22 (провадження № 61-10115св23) зазначив, що в розумінні статті 206 ЦПК України суд відмовляє у прийнятті визнання відповідачем позову, якщо це суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Відповідно до частин другої, третьої статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини; відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. З огляду на викладені норми права заяви відповідача, в яких вона відмовлялася від батьківських прав на дитину та визнавала позов про позбавлення її батьківських прав, не можуть слугувати підставою для задоволення позову, оскільки відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства та не відповідає інтересам дитини. Отже, суд першої інстанції правильно відмовив у прийнятті визнання відповідачем позову, оскільки у цій категорії справ визнання позову суперечить закону, а саме частині третій статті 155 СК України, та порушує інтереси дитини. Крім того, в цій справі відповідач подавав відзив, в якому виклав свої заперечення проти позову і просив у його задоволенні відмовити. Верховний Суд наголосив, що саме лише подання заяви про визнання позову у справі про позбавлення батьківських прав не може бути підставою для звільнення позивача від обов`язку надання інших доказів на підтвердження існування обставин, передбачених частиною першою статті 164 СК України для позбавлення батьківських прав.
Отже, враховуючи наведене вище суд прийшов до переконання про те, що оскільки позивачем не доведено викладених у позовній заяві доводів, та судом не встановлено із матеріалів справи підстав для застосування до відповідача крайнього заходу впливу - позбавлення батьківських прав батька щодо неповнолітніх дітей, а відтак відсутні підстави для застосування п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України, тому у позові необхідно відмовити.
Разом з цим, суд звертає увагу відповідача на недопустимість ігнорування своїх батьківських обов`язків та вчинення будь-яких дій, незалежно від їх характеру, які не відповідатимуть інтересам дітей і можуть завдати шкоди як фізичному так і психологічному здоров`ю.
Діти для повного і гармонійного розвитку їх особистості потребують любові і розуміння. Вони повинні рости під опікою і відповідальністю обох батьків, в атмосфері любові, поваги, моральної та матеріальної забезпеченості.
Тому суд вважає необхідним судовим рішенням попередити відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дітей і покласти на орган опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.
При цьому, суд зазначає, що відповідач зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 . 
В свою чергу, позивачка з дітьми фактично проживає та діти навчаються в м. Славута Хмельницької області
Тому, суд дійшов висновку, що контроль за виконанням ОСОБА_2 батьківських обов`язків щодо дітей слід покласти на орган опіки та піклування за місцем проживання дітей, зокрема на Орган опіки та піклування виконавчого комітету Славутської міської ради Хмельницької області. 
Разом з тим, слід зазначити, що позивач не позбавлений можливості повторно звернутись до суду із аналогічним позовом про позбавлення батьківських прав, якщо відповідач не змінить свого ставлення до дітей та при наданні належних, допустимих та достатніх доказів умисного ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків.
У відповідності до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, оскільки у задоволенні позову відмовлено, а відтак сплачений позивачем судовий збір необхідно покласти на останнього.
Керуючись ст. ст. 12, 13, 17, 76-81, 141, 259, 265, 273, 280-284, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд
УХВАЛИВ:
В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору – Орган опіки і піклування виконавчого комітету Славутської міської ради Хмельницької області, Орган опіки та піклування виконавчого комітету Ємільчинської селищної ради Житомирської області, про позбавлення батьківських прав – відмовити.
Попередити ОСОБА_2 про необхідність належного виконання батьківських обов`язків та зміни ставлення до виховання дітей: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Контроль за виконанням ОСОБА_2 батьківських обов`язків щодо дітей покласти на Орган опіки і піклування виконавчого комітету Славутської міської ради Хмельницької області. 
Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Житомирського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. 
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або про прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.
Учасники справи:
Позивач – ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 )
Відповідач – ОСОБА_2 (місце реєстрації: АДРЕСА_3 ; дата народження: ІНФОРМАЦІЯ_3 )
Третя особа - Орган опіки і піклування виконавчого комітету Славутської міської ради Хмельницької області (вул. Соборності, 7, м. Славута, Хмельницька область; код ЄДРПОУ 26381577)
Третя особа - Орган опіки та піклування виконавчого комітету Ємільчинської селищної ради Житомирської області (вул. Соборна, 51, селище Ємільчине)

Повне судове рішення складено 02 квітня 2026 року. 

Суддя	  	Т.  Г.  Корсун