Номер провадження: 22-ц/813/1654/26 
Справа № 523/9711/24
Головуючий у першій інстанції Сувертак І. В.
Доповідач Комлева О. С.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.03.2026 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:
головуючого-судді Комлевої О.С.,
суддів: Драгомерецького М.М., Сегеди С.М,
з участю секретаря Громовенко А.Г.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 22 січня 2025 року, постановленого під головуванням судді Сувертак І.В., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріального збитку та моральної шкоди, що заподіяні внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, -
в с т а н о в и в:
У червні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про відшкодування матеріального збитку та моральної шкоди, що заподіяні внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, в якому просила стягнути з відповідача на її користь матеріальну шкоду у розмірі 165 845 грн. 25 коп., моральну шкоду у розмірі 10 000 грн. та судові витрати. 
В обґрунтування свого позову, ОСОБА_1 зазначила, що 08.12.2023 року о 17-45 години ОСОБА_2 , що керував автомобілем «Renault Megan», державний номер НОМЕР_1 , у м. Одесі, на перехресті вул. Церковна та вул. Отамана Головатого, не надав дорогу в русі автомобілю, що рухався в попутному напрямку по тій смузі руху на яку він мав намір перестроюватись, внаслідок чого здійснив зіткнення з автомобілем «Toyota Corolla», державний номер НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_1 .
Згідно із постановою Суворовського районного суду м. Одеси від 09 січня 2024 року причиною ДТП стало порушення ОСОБА_2 пункту 10.3 «Правил дорожнього руху», що спричинили пошкодження транспортних засобів та притягнуто ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП.
На момент вчинення ДТП цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2 була застрахована СК «Альфа-Гарант». Після звернення позивачки до СК «Альфа-Гарант» страхова компанія сплатила останній 63 000 грн.
Вартість відновлювального ремонту автомобіля «Toyota Corolla», державний номер НОМЕР_2 , складає 228 845 грн. 25 коп.
Таким чином, різниця між фактичним розміром завданої шкоди у наслідок ДТП яка відбулась 08.12.2023 року та виплаченим страховим відшкодуванням становить 165 845 грн. 25 коп.
Також позивачка зазначила, що в результаті вчинення ДТП їй завдана моральна шкода, яку вона оцінила у розмірі 10 000 грн.
Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 22 січня 2025 року позовні вимоги ОСОБА_1 залишені без задоволення.
Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1  звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги, посилаючись на неповне з`ясування та невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального права.
В обґрунтування своєї апеляційної скарги апелянт зазначає, що суд першої інстанції не надав належної оцінки та не взяв до уваги надані до суду докази заподіяних збитків та спричинення моральної шкоди, внаслідок ДТП.
Відзиву на апеляційну скаргу до суду надано не було.
Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду судового рішення.
В судове засідання, призначене на 17 лютого 2024 року сторони не з`явилися, були сповіщені належним чином (а.с. 185, 186, 194-195).
Від ОСОБА_1 на адресу суду надійшло клопотання про розгляд справи за її відсутності (а.с. 200).
Інших заяв, або клопотань про відкладення розгляду справи від учасників справи до суду не надходило.
Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.
Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.
Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі №348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а не можливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.
Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, усвідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її учасників.
Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу у відсутність сторін, які не з`явилися в судове засідання, та які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи, явка яких не визнавалась апеляційним судом обов`язковою.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, за наступних підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є:
1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;
2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими;
3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду обставинам справи;
4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.
Порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи та у випадках встановлених ч. 3 цієї статті.
Статтею 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимогОСОБА_1  про стягнення матеріальної та моральної шкоди, суд першої інстанції виходив із недоведеності заявлених позовних вимог. 
Однак, з таким висновком суду колегія суддів не погоджується за наступних підстав.
Відповідно до статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.
Згідно зі статтею 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.
Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку (частина друга статті 1187 ЦК України).
Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: 1) шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; 2) за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; 3) за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення (стаття 1188 ЦК України).
Стаття 1192 ЦК України встановлює, що з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі.
Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.
Особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням) (частина перша статті 1194 ЦК України).
Поняття збитків визначено статтею 22 ЦК України. Так, збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).
Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Якщо особа, яка порушила право, одержала у зв`язку з цим доходи, то розмір упущеної вигоди, що має відшкодовуватися особі, право якої порушено, не може бути меншим від доходів, одержаних особою, яка порушила право.
Системний аналіз зазначених положень законодавства дає підстави для висновку, що у разі здійснення відновлювального ремонту пошкодженої речі розмір збитків визначається, як реальна вартість матеріалів і робіт, затрачених на її відновлення, а у разі непроведення ремонту - як вартість матеріалів і робіт, необхідних для її відновлення у майбутньому.
При цьому особою, яка має право на відшкодування збитків у разі проведення відновлювального ремонту, є саме та особа, що понесла відповідні витрати.
Такий висновок викладений Верховним Судом у постанові від 02 червня 2022 року у справі № 638/10072/17.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що 08.12.2023 року о 17-45 години відповідач ОСОБА_2 , керуючи автомобілем «Renault Megan», державний номер НОМЕР_1 , у м. Одесі, на перехресті вул. Церковна та вул. Отамана Головатого, не надав дорогу в русі автомобілю, що рухався в попутному напрямку по тій смузі руху на яку він мав намір перестроюватись, внаслідок чого здійснив зіткнення з автомобілем «Toyota Corolla», державний номер НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_1 .
ОСОБА_1 є власником автомобіля «Toyota Corolla», державний номер НОМЕР_2 , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу (а.с. 9).
Постановою Суворовського районного суду м. Одеси від 09 січня 2024 року причиною ДТП стало порушення ОСОБА_2 пункту 10.3 «Правил дорожнього руху», що спричинили пошкодження транспортних засобів та притягнуто ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за ст. 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення (а.с. 6).
За загальним правилом, відповідальність за шкоду несе боржник - особа, яка завдала шкоди, якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки - особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (ч. 2 ст. 1187 ЦК України).
Разом з тим, правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, - якщо законом передбачено такий обов`язок.
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про страхування» страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних осіб та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів.
Договір страхування – це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору (ст. 16 Закону України «Про страхування»).
Згідно зі ст. 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.
Відповідно до ст. 980 ЦК України предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані, зокрема, з відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності).
Спеціальним законом, який регулює відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів і спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України, є Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».
Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності відповідно до ст. 4 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», об`єктом страхування за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є відповідальність за шкоду, заподіяну внаслідок використання забезпеченого транспортного засобу особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, життю, здоров`ю та/або майну потерпілих осіб внаслідок настання страхового випадку.
Згідно зі ст. 5 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страховим випадком за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є дорожньо-транспортна пригода за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої у особи, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, виник обов`язок відшкодувати шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілих осіб.
Статтею 18 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум та згідно з умовами, зазначеними у внутрішньому договорі страхування, зобов`язаний у встановленому цим Законом порядку здійснити страхову виплату у зв`язку із шкодою, заподіяною внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю та/або майну потерпілої особи, або прийняти обґрунтоване рішення про відмову в її здійсненні.
Згідно зі ст. 26 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у разі заподіяння внаслідок дорожньо-транспортної пригоди шкоди майну потерпілої особи такій особі відшкодовуються матеріальні збитки, пов`язані з:
1) пошкодженням чи знищенням транспортного засобу потерпілої особи.
Отже, виконання обов`язку з відшкодування шкоди особою, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» покладено на страховика винної особи, у межах, встановлених цим Законом, та договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності.
У випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. 
Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим замість завдавача шкоди в передбаченому законом порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням.
При цьому згідно з положеннями статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 760/15471/15-ц з урахуванням постанови Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі №147/66/17 зазначено, що відшкодування шкоди особою, яка її завдала, можливе лише за умови, що згідно із Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика (страхової компанії) не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди в межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 14 грудня 2021 року у справі № 147/66/17 зазначила, що внаслідок заподіяння під час ДТП шкоди виникають цивільні права й обов`язки, пов`язані з її відшкодуванням. Зокрема, потерпілий набуває право отримати відшкодування шкоди, а обов`язок виплатити відповідне відшкодування за Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», виникає у страховика особи, яка застрахувала цивільну відповідальність (у визначених Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» випадках - МТСБУ), та в особи, яка застрахувала цивільну відповідальність, якщо розмір завданої нею шкоди перевищує розмір страхового відшкодування, зокрема на суму франшизи, чи якщо страховик (МТСБУ) за Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» не має обов`язку здійснити страхове відшкодування (регламентну виплату). Тобто внаслідок заподіяння під час ДТП шкоди (настання страхового випадку), винуватець ДТП не звільняється від обов`язку відшкодувати завдану шкоду, але цей обов`язок розподіляється між ним і страховиком.
На час здійснення ДТП був діючим поліс обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів ЕР № 212675425, відповідно до якого цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2 була застрахована СК «Альфа-Гарант» (а.с. 19). 
Зі страхового полісу НОМЕР_3 , вбачається, що ліміт відповідальності за майнову шкоду складає 160 000 грн. (а.с. 195-198).
Після звернення позивачки до СК «Альфа-Гарант» страхова компанія сплатила останній 63000 грн., що підтверджується випискою з рахунку ОСОБА_1 , відкритому у АТ КБ «ПриватБанк» (а.с. 13).
З заявки на ремонт, складеної Сфинкс-Авто вбачається, що вартість запчастин по ремонту складає 47292 грн., вартість послуг 11353 грн., а всього 61577,25 грн., без урахування ПДВ (а.с. 10).
Згідно з рахунку-фактури, складеним ФОП ОСОБА_3 вартість робіт складає 64854 грн., вартість запчастин 102414 грн. (а.с. 11-12).
Відповідно до висновку, складеного ФОП, судовим експертом Вітвіцьким І.І. від 25 березня 2024 року, вартість матеріального збитку, завданого власнику автомобіля «Toyota Corolla», державний номер НОМЕР_2 , пошкодженого у результаті ДТП, що сталася 01.12.2023 року, складає 118115,73 грн. (а.с. 143-182).
Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
У частині третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Колегія суддів, зазначає, що механізм оцінки (визначення вартості) колісних транспортних засобів (далі – КТЗ), а також вимоги до оформлення результатів оцінки, оціночні процедури визначення вартості КТЗ встановлено Методикою товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженою спільним наказом Міністерства юстиції України та Фонду державного майна України від 24.11.2003 року №142/5/2092, зареєстрованою у Міністерстві юстиції України 24.11.2003 року за № 1074/8395 (далі - Методика).
Відповідно до п. 1.3 Методики, її вимоги є обов`язковими під час проведення автотоварознавчих експертиз та експертних досліджень судовими експертами науково-дослідних інститутів судових експертиз Міністерства юстиції України, експертами науково-дослідних експертно-криміналістичних центрів Міністерства внутрішніх справ України, експертами інших державних установ, суб`єктами господарювання, до компетенції яких входить проведення судових автотоварознавчих експертиз та експертних досліджень, а також всіма суб`єктами оціночної діяльності під час оцінки КТЗ у випадках, передбачених законодавством України або договорами між суб`єктами цивільно-правових відносин.
Методика застосовується з метою, зокрема, визначення матеріальних збитків, завданих власнику в разі пошкодження КТЗ (п. 1.4 Методики).
Пунктом 1.6 Методики визначено, що фізичний знос КТЗ (його складників) – це втрата вартості КТЗ (його складників), яка зумовлена частковою або повною втратою первісних технічних та технологічних якостей КТЗ (його складників) порівняно з вартістю нового подібного КТЗ (його складників); відновлювальний ремонт (або ремонт) - комплекс операцій щодо відновлення справності або роботоздатності КТЗ чи його складника (ів) та відновлення їхніх ресурсів. Ремонт здійснюється методами відновлення чи заміни складових частин.
Вартість відновлювального ремонту КТЗ визначається як грошові витрати, необхідні для відновлення пошкодженого, розукомплектованого КТЗ. Вартість матеріального збитку (реальні збитки) визначається як вартісне значення витрат, яких зазнає власник у разі пошкодження або розукомплектування КТЗ, з урахуванням фізичного зносу та витрат, яких зазнає чи може зазнати власник для відновлення свого порушеного права користування КТЗ (втрати товарної вартості) (пункт 2.4 Методики).
Відповідно до пункту 7.38 Методики значення коефіцієнту фізичного зносу приймається таким, що дорівнює нулю, для нових складників та для складників КТЗ, строк експлуатації яких не перевищує: 5 років - для легкових КТЗ виробництва країн СНД; 7 років - для інших легкових КТЗ; 3 роки - для вантажних КТЗ, вантажопасажирських КТЗ,причепів, напівпричепів, спеціальних КТЗ, спеціалізованих КТЗ, автобусів виробництва країн СНД; 4 роки - для інших вантажних КТЗ, вантажопасажирських КТЗ, причепів, напівпричепів, спеціальних КТЗ, спеціалізованих КТЗ, автобусів; 5 років - для мототехніки.
Для розрахунку загальної суми страхової виплати використовується коефіцієнт фізичного зносу. Він показує відсоток втрати вартості пошкодженої деталі в порівнянні з вартістю такої ж, але нової.
Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (статті 79 ЦПК України).
Статтею 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Колегія суддів приймає висновок експерта від 25.03.2024 року, який проведено за заявою позивача, та якій не було надано до суду першої інстанції з підстав того, що сторона позивача вважала, що заявка на ремонт та рахунок фактура підтверджують понесену матеріальну шкоду.
Однак, суд апеляційної інстанції не приймає, як доказ висновок експерта від 10.11.2025 року, з підстав того, що цей висновок зроблено після ухвалення рішення, а суд апеляційної інстанції переглядає рішення на підставі доказів, які існували на момент ухвалення рішення (а.с. 104-141).
Відповідно до висновку, складеного ФОП, судовим експертом Вітвіцьким І.І. від 25 березня 2024 року, вартість відновлювального ремонту складає 205715,42 грн., з яких – 52606 грн. - вартість ремонтно-відновлювальних робіт, 29967,01 грн. - вартість необхідних для ремонту матеріалів, 125142,41 грн. – вартість нових складників, що підлягають заміні під час ремонту (а.с. 153 зворот).
Також експертом визначено коефіцієнт фізичного зносу у розмірі 70% з урахуванням чого матеріальна шкода встановлена у розмірі 118115,73 грн. (52606+ 29967,01 + (125142,41Х (1-0,7) (а.с. 149 зворот).
Колегія суддів зазначає, якщо для відновлення попереднього стану речі, що мала певну зношеність (наприклад, автомобіля), було використано нові вузли, деталі, комплектуючі частини, у тому числі іншої модифікації, що випускаються в обмін знятих з виробництва однорідних виробів, на користь позивача має бути стягнута різниця між фактичним розміром шкоди, страховою виплатою і витратами, які необхідні для повного відновлення транспортного засобу.
При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що вартість деталей, що підлягають заміні, зменшується на розмір коефіцієнту фізичного зносу, в залежності від віку автомобіля та умов його експлуатації.
Оскільки, виплата страхового відшкодування переважно здійснюється на рахунок потерпілої особи, розмір відшкодування зменшується на розмір ПДВ. 
Компенсацію ПДВ можна отримати, після проведеного ремонту.
Тобто, з урахуванням встановленого на користь позивача з відповідача підлягає стягненню 70% вартості нових складників від суми 125142,41 грн., зазначених у експертному дослідженні у розмірі 87 599,69 грн.
Колегією суддів також встановлено, що матеріали справи не містять доказів проведення ремонту та використання нових деталей, що випускаються в обмін знятих з виробництва однорідних виробів, а тому суд приходить висновку про зменшення суми 87599,69 грн., який складається з коефіцієнту фізичного зносу (70%), на 20 % ПДВ, тобто на 17519,94 грн.
З позовної заяви вбачається, що ОСОБА_1 заявляє позовні вимоги до ОСОБА_2 про стягнення 165 845,25 грн. (228 845,25 грн. за відрахуванням 63000 грн. сплаченої страховою компанією), з урахуванням наданих розрахунків (а.с. 10-12).
Колегія суддів зазначає, що відповідно діючого законодавства на страхову компанію покладається відшкодування збитків, завданих пошкодження автомобіля в межах ліміту відповідальності за виключенням коефіцієнту зносу, якій покладається на винну сторону.
У тому випадку, якщо потерпіла сторона не погоджується з розміром, сплаченим страховою компанією в межах ліміту, то це є підставою для звернення з позовними вимогами саме до страхової компанії, в межах ліміту відповідальності.
В даній справі позов до страхової компанії не заявлено, при цьому ліміт відповідальності складає 160 000 грн., з яких лише 63000 грн. виплачено потерпілої стороні.
На підставі вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, зі стягненням з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 70 079 грн. 75 коп., що складає коефіцієнт зносу у розмірі 70% без врахування 20% ПДВ.
Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав (ч. 1 ст. 23 ЦК України).
Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна (п. 3 ч. 2 ст. 23 ЦК України).
Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (ч. 3 ст. 23 ЦК України).
Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню та не пов`язана з розміром цього відшкодування (ч.4 ст.23 ЦК України).
Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано ушкодженням здоров`я внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки (п.1 ч.2 ст.1167 ЦК України).
Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 зазначила, що їй завдано моральну шкоду внаслідок порушення її прав, що полягає у душевних стражданнях, яких вона зазнала у зв`язку з пошкодженням її автомобіля, позбавленням керувати ним, а також необхідністю його ремонтувати.
Моральну шкоду ОСОБА_1 оцінює у розмірі 10000 грн.
Згідно із роз`ясненнями, наданими у пунктах 5,9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 №4, відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.
При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
При оцінці розміру відшкодування моральної шкоди необхідно враховувати, що моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи. Будь-яка компенсація моральної школи не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз, а тому принцип еквівалентного відшкодування, що властивий цивільному праву, при відшкодуванні моральної шкоди неможливий, оскільки вона не має вартісного еквівалента.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20.09.2018 року у справі №686/23731/15-ц зазначила, що моральною шкодою визначаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15.12.2020 року у справі 752/17832/14-ц зазначила, що, визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.
Тобто, суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості.
За результатами перегляду справи в апеляційному порядку, колегія суддів приходить висновку, що позивачу внаслідок ДТП було завдано моральну шкоду, яка полягає у позбавленні її прав у користуванні її власністю, пережитому стресі, що потребувало довготривалого лікування, яких вона зазнала в момент ДТП, у побутових незручностях, у неможливості продовження активного суспільного життя, у порушені та змінені нормального способу її життя, пов`язаних зі зміною звичного розпорядку дня, а також у душевних, моральних стражданнях, яких потерпіла зазнала у зв`язку з противоправними діями водія ОСОБА_2 .
Разом з тим, з урахуванням вказаних обставин, колегія суддів, беручи до уваги характер і тривалість фізичних і моральних страждань позивача, істотність вимушених змін у її життєвих стосунках, внаслідок зміни звичайного порядку, неможливості використовувати автомобіль, тривалості лікування, вважає, що розмір відшкодування моральної шкоди 10000 грн. є завищеним та не відповідає принципам розумності, виваженості і справедливості.
Суд також акцентує увагу на тому, що відшкодування моральної шкоди має виключно компенсаційний, а не каральний, обтяжуючий або запобіжний характер стягнення моральної шкоди, а також не може бути способом збагачення сторони, а тому цей розмір моральної шкоди, який підлягає до стягненню встановлюється у розмірі 3000 грн.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374, п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги скасовує судове рішення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з неповним встановленням обставин, які мають значення для справи, порушенням норм процесуального права або неправильному застосуванні норм матеріального права, у зв`язку з чим апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, рішення суду скасуванню, з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .
Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
При поданні позовної заяви ОСОБА_1  сплачений судовий збір у розмірі 2869,65 грн. (1658,45+1211,20) (а.с. 1-2).
При поданні апеляційної скарги ОСОБА_1  сплачений судовий збір у розмірі 4304,48 грн. (а.с. 58).
З урахуванням того, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, рішення суду скасуванню, з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог, колегія суддів дійшла висновку про те, що з ОСОБА_2 підлягає стягненню на користь позивача судовий збір пропорційно задоволеним позовним вимогам (41,55%) у розмірі 2980,85 грн. за розгляд справи у суді першої та апеляційної інстанціях (2869,65+4304,48=7174,13х41,55%:100).
Згідно ч. 5 статті 268 ЦПК України зазначено, що датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено – повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Отже, враховуючи наведені вище вимоги процесуального закону, датою ухвалення апеляційним судом судового рішення в даній справі є дата складення повного судового рішення – 12 березня 2026 року.
Керуючись ст.ст. 368, 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -
у х в а л и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – задовольнити частково.
Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 22 січня 2025 року– скасувати.
Ухвалити постанову.
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріального збитку та моральної шкоди, що заподіяні внаслідок дорожньо-транспортної пригоди – задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_4 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_5 ) матеріальну шкоду у розмірі 70 079 гривень 75 копійок та моральну шкоду у розмірі 3000 гривень.
У задоволені решти позовних вимог – відмовити.
Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_4 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_5 ) судовий збір за розгляд справи у суді першої та апеляційної інстанціях у розмірі 2 980 гривень 85 копійок.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст судового рішення складений 12 березня 2026 року.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ М.М. Драгомерецький

______________________________________ С.М. Сегеда