ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
іменем України

24 лютого 2026 року 	м. Чернігів	

Унікальний номер справи № 738/1140/25
Головуючий у першій інстанції – Волошина Н. В.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/582/26

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого-судді Висоцької Н.В.,
суддів: Мамонової О.Є., Шитченко Н.В.,
із секретарем – Піцан В.М., 
учасники справи: 
позивач – Корюківська окружна прокуратура в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області,
відповідачі – ОСОБА_1 , Товариство з обмеженою відповідальністю «Мена-Авангард»,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Мена-Авангард» на рішення Менського районного суду Чернігівської області від 21 листопада 2025 року у справі за позовом Корюківської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області до ОСОБА_1 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Мена-Авангард» про припинення права власності на земельну ділянку шляхом її конфіскації та скасування державної реєстрації права оренди,-
В С Т А Н О В И В :
У травні 2025 року прокурор Корюківської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 та ТОВ «Мена-Авангард», в якому просив припинити громадянці рф ОСОБА_1 право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 7423085000:08:000:0543, площею 0,3951 га, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Куковицької сільської ради (на території колишнього Менського району) на даний час Менська об`єднана територіальна громада Корюківського району Чернігівської області, право власності на яку зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно19.03.2019 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1789800674230, номер відомостей про речове право 30768188, індексний номер рішення про державну реєстрацію 46035951) шляхом її конфіскації на користь держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області та скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію права оренди ТОВ «Мена-Авангард» на земельну ділянку з кадастровим номером 7423085000:08:000:0543, площею 0,3951. 
Позовні вимоги обґрунтовує тим, що прокуратурою встановлено порушення вимог земельного законодавства, а саме протиправне володіння та користування громадянкою рф землею сільськогосподарського призначення.
Позивач зазначає, що ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом набула право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 7423085000:08:000:0543, площею 0,3951 га, з цільовим призначенням – для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Куковицької сільської ради Корюківського району Чернігівської області, зареєструвала у Державному реєстрі речових прав не нерухоме майно право власності на вказану земельну ділянку, яку на підставі договору оренди земельної ділянки передала в користування орендарю – ТОВ «Мена-Авангард».
Вказував, що громадянка рф ОСОБА_1 у березні 2019 року набула право власності на земельну ділянку сільськогосподарського призначення, розташовану на території Менської ОТГ Корюківського району Чернігівської області, та протягом року не виконала покладений на неї обов`язок, а саме не відчужила земельну ділянку.
Рішенням Менського районного суду Чернігівської області від 21.11.2025 позовну заяву прокурора Корюківської окружної прокуратури в інтересах держави в особі ГУ Держгеокадастру у Чернігівській області до ОСОБА_1 , ТОВ «Мена-Авангард» про припинення права власності на земельну ділянку, шляхом її конфіскації, та скасування державної реєстрації права оренди – задоволено.
Припинено іноземцю ОСОБА_1 право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 7423085000:08:000:0543, площею 0,3951 га, з цільовим призначенням – для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Куковицької сільської ради Корюківського району Чернігівської області, право власності на яку зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 19.03.2019, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1789800674230, номер відомостей про речове право 30768188 (індексний номер рішення про державну реєстрацію 46035951), шляхом її конфіскації на користь держави в особі ГУ Держгеокадастру у Чернігівській області.
Скасовано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію права оренди ТОВ «Мена-Авангард» на земельну ділянку з кадастровим номером 7423085000:08:000:0543, площею 0,3951 га, (реєстраційний номер 1789800674230).
Стягнуто із ОСОБА_1 на користь Чернігівської обласної прокуратури 6056,00 грн у відшкодування судових витрат, пов`язаних зі сплатою судового збору. 
В обґрунтування рішення суд першої інстанції зазначив, що невідчуження земельної ділянки іноземними особами та особами без громадянства у встановлений Земельним кодексом України строк є підставою для припинення права власності на земельну ділянку у судовому порядку, разом з тим припинення права власності ОСОБА_1 на земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства шляхом її конфіскації на користь держави тягне за собою припинення права оренди цієї земельної ділянки. 
Не погодившись з вказаними рішенням суду, ТОВ «Мена-Авангард» звернулось до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення районного суду скасувати повністю та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.
За доводами апеляційної скарги, в матеріалах цивільної справі відсутні належні, допустимі та достовірні докази, які б підтверджували належну старанність та ретельність у повідомленні відповідачки ОСОБА_1 про судове провадження, а також те, що вона добровільно відмовилась від свого права з`являтися до суду і захищатися.
Вважає, що позовні вимоги щодо припинення права власності шляхом її конфіскації на користь держави в особі ГУ Держгеокадасту у Чернігівській області не відповідають способу захисту, встановленому законодавством.
Вказує, що на хибну думку прокурора такий спосіб захисту як конфіскація на користь держави є самодостатнім, оскільки потім державні органи будуть на виконання вимог законодавства продавати земельну ділянку і виплачувати кошти колишньому власнику, тобто прокурором і судом застосовано невстановлений законодавством цивільно-правовий спосіб захисту правопорядку, який тлумачиться неоднозначно і в подальшому потребуватиме повторного звернення. 
Зазначає, що передбаченими законодавством способи захисту, а відповідно і позовними вимогами, можуть бути або вимога про припинення права користування земельною ділянкою (оренди), або про скасування рішення державного реєстратора прав про реєстрацію такого права, проте такі позовні вимоги прокурором не заявлялись.
Згідно з ч. 1 ст. 360 ЦПК України учасники справи мають право подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу в письмовій формі протягом строку, встановленого судом апеляційної інстанції в ухвалі про відкриття апеляційного провадження.
В ухвалі про відкриття апеляційного провадження у справі від 12.01.2026 роз`яснено, що згідно з ч.1 ст.360 ЦПК України учасники мають право подати відзив на апеляційну скаргу протягом п`яти днів з дня отримання копії даної ухвали.
05.02.2026 через систему «Електронний суд» Корюківською окружною прокуратурою подано відзив на апеляційну скаргу.
Ухвала від 12.01.2026 про відкриття провадження у справі отримана Корюківською окружною прокуратурою в електронному кабінеті 13.01.2026, а відзив на апеляційну скаргу подано 05.02.2026, тобто з пропуском встановленого судом п`ятиденного строку.
Доказів на підтвердження поважності причин пропуску строку на подання відзиву матеріали справи не містять, крім того, Корюківською окружною прокуратурою клопотання про поновлення такого строку не заявлялося.
Відповідно до статті 120 ЦПК України строки, в межах яких вчиняються процесуальні дії, встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені, - встановлюються судом.
Частинами першою та другою статті 126 ЦПК України передбачено, що право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.
Відповідно до ч. 1-6 ст. 127 ЦПК України встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду.
Встановлений судом процесуальний строк може бути продовжено лише у разі наявності дійсно непереборних та об`єктивних перешкод, істотних труднощів, які не залежать від волі особи та унеможливлюють своєчасне вчинення відповідної процесуальної дії.
Таким чином, відзив Корюківської окружної прокуратури на апеляційну скаргу підлягає залишенню без розгляду, оскільки поданий поза межами встановленого строку, протягом якого може бути подано відзив на апеляційну скаргу.
Відповідачкою ОСОБА_1 відзив на апеляційну скаргу до суду не подавався.
Згідно з ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Згідно з листом Міністерства юстиції України "Щодо забезпечення виконання міжнародних договорів України у період воєнного стану" № 25814/12.1.1/32-22 від 21.03.2022 з урахуванням норм звичаєвого права щодо припинення застосування міжнародних договорів державами у період військового конфлікту між ними, рекомендується не здійснювати будь-яке листування, що стосується співробітництва з установами російської федерації на підставі міжнародних договорів України з питань міжнародно-правових відносин та правового співробітництва у цивільних справах та у галузі міжнародного приватного права.
Відповідно до повідомлення, розміщеного на офіційному веб-сайті Акціонерного товариства "Укрпошта" у рубриці "Експорт", у зв`язку з агресією з боку росії та введенням воєнного стану, АТ "Укрпошта" припинило поштове співробітництво з поштою росії та білорусі, посилки та перекази в ці країни не приймаються.
Відповідно до частини одинадцятої статті 128 ЦПК України з опублікуванням оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи. 
З метою дотримання гарантій справедливого судового розгляду, дотримання принципів змагальності і процесуальної рівноправності сторін, враховуючи факт відсутності дипломатичних відносин між Україною та рф, припинення дії стосовно цих країн Мінської Конвенції 1993 року, що унеможливлює використання судом засобів поштового зв`язку для інформування відповідачки ОСОБА_1 , апеляційним судом опубліковано оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України (а.с. 155-156, 163), що згідно положень ч. 11 ст. 128 ЦПК України є належним повідомленням учасника справи.
Вказане підтверджується актом про неможливість направлення поштової кореспонденції у справі № 738/1140/25 від 12.01.2026 (а.с. 154). 
Розгляд справи за відсутності сторін та учасників справи, щодо яких наявні відомості про вручення повістки про явку в суд не є порушенням статті 129 Конституції України та статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод про доступ до правосуддя.
Крім цього, Верховний Суд у постанові від 05.03.2025 по справі № 947/16221/24 звернув увагу, що рф, порушивши Статут Організації Об`єднаних Націй, Загальну декларацію прав людини, Будапештський меморандум (пункти 1, 2), Гельсінський заключний акт наради по Безпеці та Співробітництву в Європі 01 серпня 1975 року, договори, укладені між Україною та росією, зокрема про українсько-російський державний кордон, вийшла за межі своїх суверенних прав, гарантованих статтею 2 Статуту ООН, а тому є, відповідно до прийнятих Україною нормативних актів, державою-агресором, що свідчить про відсутність у неї судового імунітету.
Верховний Суд дійшов висновку, що з метою дотримання гарантій справедливого судового розгляду, дотримання принципів змагальності і процесуальної рівноправності сторін, враховуючи факт відсутності дипломатичних відносин між Україною та російською федерацією, припинення дії стосовно цих країн Мінської Конвенції 1993 року, що унеможливлює використання судом засобів поштового зв`язку для інформування рф про провадження у справі, суд першої інстанції мав роз`яснити позивачу право (можливість) самостійно інформувати державу-відповідача в особі її органів державної влади про провадження у справі в українському суді, а також повідомити відповідача про час, дату та місце судового засідання шляхом публікації оголошення на офіційному веб порталі судової влади України.
Апеляційний суд вважає, що аналогічний порядок повідомлення учасників справи про судовий розгляд може бути застосований і до учасників справи - фізичних осіб, які проживають на території російської федерації.
Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності осіб, які не з`явилися в судове засідання з урахуванням їх належного повідомлення.
Вислухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд доходить висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, враховуючи наступне.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Пунктом 4 частини 1 статті 376 ЦПК України передбачено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянкою іншої держави, що підтверджується витягом з Єдиної інформаційно-аналітичної системи управління міграційними процесами Державної міграційної служби України та іншими матеріалами справи (а.с. 25-26).
Згідно із свідоцтвом про право на спадщину за законом від 19.03.2019 № 869, виданим державним нотаріусом Менської районної державної нотаріальної контори Петрикей К.І., ОСОБА_1 , громадянка російської федерації, ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована в АДРЕСА_1 , російська федерація, отримала спадщину після померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 батька – ОСОБА_2 , яка складається із земельної ділянки, площею 0,3951 га, наданої для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Куковицької сільської ради Корюківського району Чернігівської області, яка належала на підставі свідоцтва про право на спадщину від 17.09.2012 з реєстровим номером №3760, невід`ємною частиною якого є Державний акт на право на земельну ділянку, серії ЯГ №842715, виданий Менською районного державною адміністрацією Чернігівської області 14.02.2007, на підставі розпорядження №357 Менської районної державної адміністрації від 06.09.2006, зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право приватної власності на землю за №0107844000067, де є відмітка про перехід права власності на ім`я ОСОБА_2 , кадастровий номер 7423085000:08:000:0543 (а.с. 15). 
19.03.2019 право власності на дану земельну ділянку зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за ОСОБА_1 , громадянкою рф, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 415227063 від 26.02.2025 (а.с. 16-17).
Отже, ОСОБА_1 , громадянка рф, є власником земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 0,3951 га, з кадастровим номером 7423085000:08:000:0543, що розташована на території Куковицької сільської ради Корюківського району Чернігівської області згідно інформаційної довідки № 415227063 від 26.02.2025 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно (а.с. 16). 
Відповідно до Договору оренди землі від 11.06.2019 ОСОБА_1 передала в оренду, а ТОВ «Мена-Авангард» прийняло в строкове платне користування земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, з кадастровим номером 7423085000:08:000:0543, площею 0,3951 га, що розташована на території Куковицької сільської ради Менського району за межами населеного пункту. Строк дії договору – 10 років. Після закінчення строку договору орендар має переважне право поновлення його на новий строк. У цьому разі орендар повинен не пізніше ніж за 30 днів до закінчення строку дії договору повідомити письмово Орендодавця про намір подовжити його дію (а.с. 27-30).
Згідно з інформаційною довідкою № 415227063 від 26.02.2025 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно в розділі – Актуальна інформація про державну реєстрацію іншого речового права, вищезазначений договір оренди землі від 11.06.2019 зареєстрований державним реєстратором, орендодавець ОСОБА_1 .. Строк дії речового права до 12.06.2029 (а.с. 16-17).
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції прийшов до висновку, що не відчуження земельної ділянки іноземними особами та особами без громадянства у встановлений Земельним кодексом України строк є підставою для припинення права власності на земельну ділянку у судовому порядку, а не автоматично. Припинення права власності ОСОБА_1 на земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства шляхом її конфіскації на користь держави тягне за собою припинення права оренди цієї земельної ділянки. 
З висновками суду першої інстанції в частині припинення права власності на земельну ділянку шляхом її конфіскації погоджується апеляційний суд, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи та відповідають вимогам чинного законодавства.
Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону (стаття 14 Конституції України).
Статтею 2 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) передбачено, що земельні відносини - це суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею. Суб`єктами земельних відносин є громадяни, юридичні особи, органи місцевого самоврядування та органи державної влади. Об`єктами земельних відносин є землі в межах території України, земельні ділянки та права на них, у тому числі на земельні частки (паї).
За змістом частини четвертої статті 81 ЗК України землі сільськогосподарського призначення, прийняті у спадщину іноземцями, а також особами без громадянства, протягом року підлягають відчуженню.
Згідно з частинами першою-четвертою статті 145 ЗК України, якщо до особи переходить право власності на земельну ділянку, яка за цим Кодексом не може набуватися нею у власність, ця ділянка підлягає відчуженню її власником протягом року з моменту переходу такого права. У разі, якщо відповідно до закону власник земельної ділянки зобов`язаний відчужити її протягом певного строку і земельна ділянка не була відчужена ним протягом такого строку, така ділянка підлягає конфіскації за рішенням суду.
Аналіз наведених норм права у їх системному взаємозв`язку дає підстави для висновку, що якщо власник земельної ділянки, який відповідно до закону зобов`язаний відчужити її протягом певного строку, однак не виконав такого обов`язку, то орган, що здійснює державний контроль за використанням та охороною земель, звертається до суду з позовом про конфіскацію вказаної земельної ділянки. За наслідками розгляду такого позову суд ухвалює рішення про конфіскацію земельної ділянки або відмову у її конфіскації.
Рішення суду про конфіскацію земельної ділянки в подальшому є підставою для продажу цієї земельної ділянки на земельних торгах.
Подібні висновки щодо застосування положень статті 145 ЗК України містяться у постановах Верховного Суду від 12 березня 2025 року у справі № 568/823/23 (провадження № 61-13216св24), від 07 травня 2025 року у справі № 686/196/23 (провадження № 61-15032св24), від 02 липня 2025 року у справі № 285/6397/23 (провадження № 61-14248св24).
Статтею 354 ЦК України передбачено, що до особи може бути застосовано позбавлення права власності на майно за рішенням суду як санкція за вчинення правопорушення (конфіскація) у випадках, встановлених законом. Конфісковане майно переходить у власність держави безоплатно, крім випадків, визначених законом.
Частиною п`ятою статті 84 ЗК України передбачено, що держава може набувати право власності у разі конфіскації земельної ділянки. Конфіскація є примусовою підставою припинення права власності на майно. Конфіскація за рішенням суду є підставою для припинення права власності на землю.
Разом з тим, згідно з частинами першою, другою статті 228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.
Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.
Виділяючи правочин, що порушує публічний порядок, як окремий вид нікчемних правочинів, ЦК України керується змістом самої протиправної дії, її антисоціальним характером, а також значущістю порушених прав і свобод людини та громадянина внаслідок вчинення такого правочину. Водночас категорія публічного порядку застосовується не до будь-яких правовідносин у державі, а лише щодо суттєвих основ правопорядку (постанова Верховного Суду від 09 квітня 2025 року у справі № 569/11254/22, провадження № 61-12452св24).
Публічний порядок - це публічно-правові відносини, які мають імперативний характер і визначають основи суспільного ладу держави. Отже, положеннями статті 228 ЦК України визначено перелік правочинів, які є нікчемними як такі, що порушують публічний порядок. Такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об`єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (стаття 14 Конституції України); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об`єктів цивільного права тощо.
Питання застосування статті 228 ЦК України досліджувалося Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду в постанові від 16 лютого 2024 року у справі № 917/1173/22, у якій зазначено, що необхідно враховувати логіку викладу норм у цій статті в цілому, а саме закладену там ієрархію цінностей: у частині першій йдеться про охоплені категорією публічного порядку цінності засадничого значення для суспільства, які є очевидними (у балансі приватного і публічного інтересів тут з очевидністю переважає загальний, публічний інтерес настільки, що існування приватного інтересу може навіть не визнаватись); натомість у частині третій йдеться про інтереси держави, суспільства, його моральні засади, які підлягають встановленню, оцінці і, якщо вони переважатимуть приватний інтерес, на задоволення якого був укладений правочин, він може бути визнаний недійсним.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 квітня 2025 року у справі № 924/971/23 (провадження № 12-25гс24) підкреслила, що «у правовій державі інтереси держави повинні відповідати інтересам суспільства та не можуть їм суперечити. Ті з інтересів суспільства, які становлять власне його фундамент, становлять публічний порядок. Тобто інтереси суспільства і публічний порядок співвідносяться як родове і видове поняття: забезпечення публічного порядку завжди в інтересах суспільства, однак не все, що становить інтерес суспільства, становить публічний порядок. Його становлять лише фундаментальні цінності.
Для цінностей, які охоплюються категорією публічного порядку, також характерна більша стабільність. Як правило, відсутня соціальна дискусія стосовно зміни цих цінностей, а держава без ініціювання такої дискусії не може навіть законом втрутитись у них. Кожен член суспільства як колективний носій цих засадничих цінностей, що становлять публічний порядок, усвідомлює їх значення. Очевидність цих цінностей для кожного члена суспільства обумовлює те, що правочин, який їх порушує, є нікчемним, тобто будь-яка особа може дійти висновку про його недійсність без потреби у рішенні суду, яким би той визнавав його недійсним, зважуючи приватний і публічний інтереси. До таких цінностей безумовно належать суверенітет, територіальна цілісність і конституційний лад держави, безпека життя і здоров`я населення, основоположні права і свободи людини».
Правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він посягає на фундаментальні суспільні цінності та основи правопорядку держави. До таких належать правочини, спрямовані на: порушення конституційних прав і свобод; незаконне використання комунальної, державної чи приватної власності; незаконне розпорядження об`єктами права власності Українського народу; відчуження викраденого майна; порушення правового режиму обмежених в обігу об`єктів. Публічний порядок стосується лише суттєвих основ правопорядку та фундаментальних цінностей, таких як суверенітет, територіальна цілісність, конституційний лад, безпека населення та основоположні права людини.
У статті 216 ЦК України зазначено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.
Нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону.
Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним». Нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, не створює юридичних наслідків, тобто, не «породжує» (змінює чи припиняє) цивільних прав та обов`язків.
Водночас договір оренди земельної ділянки, укладений його власником, хоча і іноземцем, право власності якого підтверджується свідоцтвом про право на спадщину, протягом року з моменту набуття права власності у порядку спадкування, не може вважатися таким, що суперечить публічному порядку.
Землі сільськогосподарського призначення дійсно є особливо цінною категорією, національним багатством і перебувають під особливою охороною закону. Тому вони можуть підлягати конфіскації у визначених законом випадках. У цьому саме проявляється публічний інтерес. Невідчуження земельної ділянки іноземними особами та особами без громадянства у встановлений Земельним кодексом України строк є підставою для припинення права власності на земельну ділянку у судовому порядку, а не автоматично.
Застосування конфіскації зумовлює настання, зокрема, таких правових наслідків як припинення інших (аніж право власності) цивільних прав. Оскільки конфіскація є примусовою підставою припинення права власності на майно і набуття державою права власності, не залежить від прав попереднього власника, інші права (речові, зобов`язальні) стосовно майна, що конфісковане, повинні припинятися в результаті припинення права власності.
Таким чином, припинення права власності ОСОБА_1 на земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства шляхом їх конфіскації на користь держави тягне за собою припинення права оренди цих земельних ділянок.
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 20 жовтня 2025 року у справі № 559/2900/23 (провадження № 61-12729сво24) зроблено висновок, що: «укладений іноземцем договір оренди земельної ділянки, яка підлягає конфіскації, не є таким, який порушує публічний порядок. Застосування конфіскації зумовлює настання, зокрема, таких правових наслідків припинення інших (аніж право власності) цивільних прав. Конфіскація є примусовою підставою припинення права власності на майно і відноситься до способів набуття права власності державою незалежно від прав попереднього власника, тому інші права (речові, зобов`язальні) стосовно майна, що конфісковане, припиняються в результаті припинення права власності шляхом конфіскації. Припинення права власності іноземця на земельні ділянки для ведення особистого селянського господарства шляхом їх конфіскації на користь держави тягне за собою припинення права оренди цих земельних ділянок».
За наведених обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що не відчуження земельної ділянки іноземними особами та особами без громадянства у встановлений Земельним кодексом України строк є підставою для припинення права власності на земельну ділянку у судовому порядку, а не автоматично. Припинення права власності ОСОБА_1 на земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства шляхом її конфіскації на користь держави тягне за собою припинення права оренди цієї земельної ділянки. 
Таким чином, не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про те, що не є належним та ефективним такий спосіб захисту як конфіскація майна на користь держави, оскільки землі сільськогосподарського призначення є особливо цінною категорією, національним багатством і перебувають під особливою охороною закону та підлягають конфіскації, якщо іноземна особа не відчужила земельну ділянку у встановлений Земельним кодексом України строк.
Колегія суддів вважає, що задоволення позовних вимог в частині припинення права власності на земельну ділянку, шляхом її конфіскації призведе до відновлення порушених прав та законних інтересів держави, виходячи з того, що стан збереження земель сільськогосподарського призначення має загальнонаціональне значення.
Посилання заявника на те, що припинення права власності на земельну ділянку шляхом її конфіскації на користь держави в особі ГУ Держгеокадасту у Чернігівській області не відповідають способу захисту встановленому законодавством, не спростовують правильних висновків суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог до ОСОБА_1 про припинення права власності на земельну ділянку шляхом її конфіскації
Разом з тим, переглядаючи рішення суду першої інстанції в частині скасування державної реєстрації права оренди, апеляційний суд враховує наступне.
Частиною 2 ст. 412 ЦК України визначено, що право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб може бути припинене за рішенням суду в інших випадках, встановлених законом.
Приписами абз. б ст. 141 ЗК України передбачено, що підставами для припинення права користування земельною ділянкою є вилучення земельної ділянки у випадках, передбачених законом.
Відповідно до п. (в) ч. 1 ст. 143 Земельного кодексу України, примусове припинення прав на земельну ділянку здійснюється у судовому порядку у разі: конфіскації земельної ділянки.
Тобто, діючим законодавством передбачено примусове припинення будь яких прав, в разі конфіскації земельної ділянки.
Згідно ч. 1, ч. 2 ст. 145 Земельного кодексу України, якщо до особи переходить право власності на земельну ділянку, яка за цим Кодексом не може належати їй на праві власності, ця ділянка підлягає відчуженню її власником протягом року з моменту переходу такого права. У разі якщо відповідно до закону власник земельної ділянки зобов`язаний відчужити її протягом певного строку і земельна ділянка не була відчужена ним протягом такого строку, така ділянка підлягає конфіскації за рішенням суду.
Статтею 31 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що договір оренди землі припиняється в разі закінчення строку, на який його було укладено, викупу земельної ділянки для суспільних потреб та примусового відчуження земельної ділянки з мотивів суспільної необхідності в порядку, встановленому законом, поєднання в одній особі власника земельної ділянки та орендаря, смерті фізичної особи-орендаря, засудження його до позбавлення волі та відмови осіб, зазначених у статті 7 цього Закону, від виконання укладеного договору оренди земельної ділянки, ліквідації юридичної особи-орендаря. Договір оренди землі припиняється також в інших випадках, передбачених законом.
Відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі судового рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості.
Відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі судового рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості.
Окрім того, відповідно до ч.1 ст. 148-1 ЗК України до особи, яка набула право власності на земельну ділянку, що перебуває у користуванні іншої особи, з моменту переходу права власності на земельну ділянку переходять права та обов`язки попереднього власника земельної ділянки за чинними договорами оренди, суперфіцію, емфітевзису, земельного сервітуту щодо такої земельної ділянки.
З урахуванням викладеного, вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав.
Звертаючись з позовом до суду, Корюківська окружна прокуратура просила, крім іншого, скасувати державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію права оренди ТОВ «Мена-Авангард» на земельну ділянку з кадастровим номером 7423085000:08:000:0543, площею 0,3951. 
Однак вказана вимога задоволенню не підлягає, оскільки право приватної власності ОСОБА_1 на спірну земельну ділянку припинено у примусовому порядку та ділянка має перейти до земель державної власності, то будь-які правовідносини щодо неї, які виникли між ОСОБА_1 та ТОВ «Мена-Авангард» на підставі договору оренди землі від 11.06.2019, мають бути припинені шляхом припинення права оренди землі, проте Корюківська окружна прокуратура вимоги про припинення права оренди землі, припинення права користування земельною ділянкою не заявляла, про що в апеляційній скарзі зазначало ТОВ «Мена-Авангард». 
За змістом статті 13 ЦПК України (диспозитивність цивільного судочинства) суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. 
За таких обставин, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, рішення суду в частині вирішення позовних вимог про скасування державної реєстрації права оренди – скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні даної позовної вимоги.
Проте, апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги щодо того, що в матеріалах цивільної справі відсутні належні, допустимі та достовірні докази повідомлення відповідачки ОСОБА_1 про судове провадження, а також те, що вона добровільно відмовилась від свого права з`являтися до суду і захищатися, оскільки судом першої інстанції вживались усі можливі заходи щодо виклику ОСОБА_1 , що підтверджується матеріалами справи та не спростовано учасниками справи.
Зокрема, ОСОБА_1 судом першої інстанції була викликана шляхом розміщення оголошення на сайті «Судова влада», що відповідає положенням ч. 11 ст. 128 ЦПК України, яка передбачає, що відповідач, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження та місце роботи якого невідоме, викликається до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів до дати відповідного судового засідання. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи.
Судом першої інстанції зазначено, з чим погоджується суд апеляційної інстанції, що у зв`язку з військовою агресією рф проти України указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» № 64/2022 від 24.02.2022 в Україні введено воєнний стан, який і досі триває.
Згідно з інформацією, розміщеною на офіційному вебсайті Укрпошти, припинено доставку поштових відправлень до/з росії з перших днів повномасштабного вторгнення.
Міністерством закордонних справ України 24.02.2022 розірвано дипломатичні відносини між Україною та росією у зв`язку з широкомасштабною збройною агресією останньої проти України.
Функціонування закордонних дипломатичних установ України на території росії та діяльність дипломатичних установ на території України зупинено. Комунікація МЗС з органами влади рф за посередництва третіх держав також не здійснюється.
Передача/отримання будь-яких документів до/від компетентних органів росії, у тому числі дипломатичними каналами, через Міністерство юстиції України неможлива.
Також на теперішній час співробітництво у цивільних і кримінальних справах у відносинах з російською федерацією може здійснюватися на підставі діючих у двосторонніх відносинах конвенцій Ради Європи, ООН та Гаазьких конвенцій (за наявності поштового зв`язку) або за принципом взаємності (за наявності дипломатичних зносин). Перелік відповідних міжнародних договорів України з правових питань розміщено на сайті Міністерства юстиції України.
На багатосторонньому рівні в рамках Гаазької конференції з міжнародного приватного права застосовується Конвенція про вручення за кордоном судових та позасудових документів у цивільних або комерційних справах 1965 року.
Втім, у зв`язку з прийняттям Указу Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України від 24.02.2022 № 2102-ІХ, та враховуючи норми звичаєвого права щодо припинення застосування міжнародних договорів державами у період військового конфлікту між ними, на даний час будь-яке листування, що стосується співробітництва з установами юстиції Росії на підставі міжнародних договорів України з питань міжнародно-правових відносин та правового співробітництва у цивільних і кримінальних справах, та у галузі міжнародного приватного права не здійснюється, крім випадків передачі судам чи громадянам на території України документів, одержаних за результатами виконання запитів, доручень і клопотань.
Відсутність дипломатичної та консульської присутності України на території рф унеможливлює передачу резиденту рф судових документів дипломатичними каналами.
Згідно із Законом України «Про приєднання України до Конвенції про вручення за кордоном судових документів та позасудових документів у цивільних або комерційних справах» від 19.10.2000 №2052-ІІІ центральним органом України з виконання положень Конвенції є Міністерство юстиції України.
Згідно із Законом України «Про зупинення дії та вихід з Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року» № 2783-ІХ від 01.12.2022 Україна зупинила у відносинах з рф дію та вийшла з Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 28 березня 1997 року.
Таким чином, направлення судових доручень про вручення судових документів на території рф є неможливим. Це стосується як і безпосереднього направлення доручення через Міністерство юстиції України, так і направлення судового доручення через Міністерство закордонних справ України, в тому числі за посередництва третіх держав.
У справі, що переглядається, суд першої інстанції вчинив дії з метою дотримання гарантій справедливого судового розгляду, дотримання принципів змагальності і процесуальної рівноправності сторін, враховуючи факт відсутності дипломатичних відносин між Україною та рф, припинення дії стосовно цих країн Мінської Конвенції 1993 року, що унеможливлює використання судом засобів поштового зв`язку для інформування відповідачки ОСОБА_1 , судом першої інстанції неодноразово було опубліковано оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України щодо кожного судового засідання (а.с. 62, 86, 103, 118, 123), що згідно положень ч. 11 ст. 128 ЦПК України є належним повідомленням учасника справи та узгоджується з висновками, викладеними у постанові Верховного Суду від 05.03.2025 у справі № 947/16221/24. 
З огляду на викладене, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що апеляційна скарга ТОВ «Мена-Авангард» підлягає частковому задоволенню, а рішення Менського районного суду Чернігівської області від 21.11.2025 в частині вирішення позовних вимог Корюківської окружної прокуратури в інтересах держави в особі ГУ Держгеокадастру у Чернігівській області до ТОВ «Мена-Авангард» про скасування державної реєстрації права оренди скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог. В іншій частині рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.
Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина тринадцята статті 141 ЦПК України).
Таким чином, розподіл судових витрат здійснюється за результатом розгляду справи по суті позовних вимог.
У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2020 року в справі № 530/1731/16-ц (провадження № 61-39028св18) зроблено висновок, що у разі, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Разом із тим, у випадку, якщо судом касаційної інстанції скасовано судові рішення з передачею справи на розгляд до суду першої/апеляційної інстанції, то розподіл суми судових витрат здійснюється тим судом, який ухвалює остаточне рішення за результатами нового розгляду справи, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат.
Тому, з врахуванням висновку щодо суті апеляційної скарги, розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, здійснюється тим судом, який ухвалює (ухвалив) остаточне рішення у справі, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат.
Звертаючись до суду з позовом Чернігівська обласна прокуратура сплатила судовий збір за розгляд справи судом першої інстанції в розмірі 6056,00 грн (а.с. 43) за 2 позовні вимоги.
Звертаючись до суду з апеляційною скаргою ТОВ «Мена-Авангард» сплатила судовий збір за розгляд справи судом апеляційної інстанції в розмірі 9084 грн (а.с. 144) з урахуванням положень п.п. 6 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір».
Оскільки апеляційним судом апеляційну скаргу задоволено частково, з Чернігівської обласної прокуратури на користь ТОВ «Мена-Авангард» необхідно стягнути 4542,00 грн судового збору за розгляд справи у суді апеляційної інстанції.
Керуючись ст. 141, 367, 374, 376 ч. 1 п. 4, 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,-
У Х В А Л И В :
Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Мена-Авангард» - задовольнити частково.
Рішення Менського районного суду Чернігівської області від 21 листопада 2025 року в частині вирішення позовних вимог Корюківської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області до Товариства з обмеженою відповідальністю «Мена-Авангард» про скасування державної реєстрації права оренди – скасувати, відмовивши у задоволенні цих вимог.
Рішення Менського районного суду Чернігівської області від 21 листопада 2025 року в частині розподілу судового збору змінити, зменшивши розмір стягнутого судового збору з ОСОБА_1 на користь Чернігівської обласної прокуратури з 6056,00 грн до 3028,00 грн.
В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Стягнути з Чернігівської обласної прокуратури на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Мена-Авангард» 4542,00 грн судового збору за розгляд справи у суді апеляційної інстанції.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 26.02.2026.
Чернігівська обласна прокуратура: місто Чернігів, вулиця Князя Чорного, 9, ЄДРПОУ - 02910114
Позивач: Головне управління Держгеокадастру у Чернігівській області, місцезнаходження місто Чернігів, вулиця П`ятницька, 11А, ЄДРПОУ 39764881.
Відповідачі: ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .
Товариство з обмеженою відповідальністю «Мена-Авангард», місцезнаходження: вул. Піщанівська, 28 м. Мена Чернігівської області, ЄДРПОУ 30481568.

Головуючий Судді: