КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 квітня 2026 року м. Київ

Унікальний номер справи № 761/34664/25
Апеляційне провадження № 22-ц/824/4893/2026

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Левенця Б.Б.,
суддів - Євграфової Є.П., Саліхова В.В., 
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами (у письмовому провадженні) апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Інститут клітинної терапії» на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 16 жовтня 2025 року, під головуванням судді Фролової І.В., у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Інститут клітинної терапії» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором, інфляційних втрат та 3% річних, -

в с т а н о в и в :

У серпні 2025 року представник ТОВ «Інститут клітинної терапії» - Мазур С.В. звернувся до Шевченківського районного суду міста Києва із позовом, у якому просив:
- стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ТОВ «Інститут клітинної терапії» грошові кошти у сумі 61 650, 85 грн, у тому числі: 38 089, 22 грн - заборгованість за договором № 1460/11-20, 19 473, 86 грн - інфляційні втрати, 4 087, 77 грн - 3% річних;
- стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Інститут клітинної терапії» судові витрати, понесені позивачем, у сумі 9 014, 00 грн, у тому числі 1 514, 00 грн - витрат позивача на оплату судового збору за подання позовної заяви, 7 500, 00 грн - витрат позивача на професійну правничу допомогу;
- стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Інститут клітинної терапії» судові витрати, понесені позивачем, у сумі 9 014, 00 грн, у тому числі 1 514, 00 грн - витрат позивача на оплату судового збору за подання позовної заяви, 7 500, 00 грн - витрат позивача на професійну правничу допомогу (а.с. 1-17).
Позивач свої вимоги мотивував тим, що 17 листопада 2012 року сторонами укладено договір № 1460/11-12 про зберігання компонентів крові, відповідно до якого позивач як кріобанк зобов`язався переробити біологічних матеріал - плаценту та пуповинну кров на компоненти (стовбурові клітини та моноцити), зберігати такі компоненти відповідно до умов даного договору, а один з батьків зобов`язується вчасно вносити платежі, передбачені умовами даного договору.
На виконання умов договору № 1460/11-12 відповідачам були надані послуги з переробки, тестування біологічного матеріалу - стовбурових клітин пуповинної крові і плаценти, взятих після пологів у ОСОБА_1 .
У подальшому позивач, на виконання своїх зобов`язань за договором № 1460/11-12, прийняв на зберігання біологічний матеріал.
Відповідно до п. 1.3 договору № 1460/11-12, строк зберігання позивачем біологічного матеріалу становить 21 рік.
Згідно з пп. 8.1.3 п. 8.1 договору, починаючи з 2014 року і до моменту припинення зберігання біологічного матеріалу, згідно з умовами договору, один з батьків зобов`язаний вносити щорічну сплату за зберігання біологічного матеріалу у розмірі суми, що еквівалентна 150, 00 доларів США по курсу НБУ у гривні на дату сплати платежу, але не пізніше 31 січня щорічно.
Останній зарахований платіж за зберігання біологічного матеріалу було здійснено відповідачами 25 січня 2017 року в розмірі 4 085, 00 грн за зберігання біологічного матеріалу протягом 2017 календарного року.
Натомість щорічні платежі за 2018-2025 календарні роки сплачені не були, внаслідок чого за відповідачами обліковується прострочена заборгованість у розмірі 38 089, 22 грн.
Представник позивача зазначив, що порушення умов договору № 1460/11-12, відповідачі допустили прострочення сплати щорічних платежів за зберігання біологічного матеріалу протягом 2018-2025 років, що дає підстави для примусового стягнення з останніх відповідної суми заборгованості, інфляційних втрат - 19 473, 86 грн та 3% річних - 4 087, 77 грн, розраховані з врахуванням показників інфляції за період з лютого 2018 року по червень 2025 року (а.с. 1-17).
Представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Письменна В.М. подала до суду заяву про застосування наслідків пропуску строку позовної давності, вказавши, що заборгованість по сплаті щорічних платежів виникла з 31 січня 2018 року, а з позовом до суду ТОВ «Інститут клітинної терапії» звернувся 15 серпня 2025 року, тобто з пропуском строку позовної давності. При цьому представник позивача не просив поновити строк позовної давності (а.с. 73-75).
Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 16 жовтня 2025 року позовну заяву ТОВ «Інститут клітинної терапії» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором, інфляційних втрат та 3% річних- задоволено частково. Стягнуто у рівних частинах з  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ТОВ «Інститут клітинної терапії» заборгованість за договором №1460/11-12 у розмірі 20 899, 64 грн. Стягнуто в рівних частинах з  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ТОВ «Інститут клітинної терапії» судовий збір у розмірі 1 029, 52 грн. Стягнуто в рівних частинах з  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ТОВ «Інститут клітинної терапії» витрати на правничу допомогу у розмірі 1 500, 00 грн. У решті позовних вимог - відмовлено (а.с. 87-92).
Задовольняючи позов частково, районний суд виходив з того, що внаслідок невиконання боржниками грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених ст. 625 ЦК України, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, і право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення, при цьому у зв`язку із спливом позовної давності за вимогами щодо стягнення з відповідачів заборгованості за 2021-2025 роки включно, позов було задоволено частково.
Не погодившись з рішенням районного суду, 19 листопада 2025 року представник ТОВ «Інститут клітинної терапії» - адвокат Мазур С.В. звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просив:
- скасувати рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 16 жовтня 2025 року у частині відмови у задоволенні позовних вимог та ухвалити нове у відповідній частині яким стягнути солідарно з ОСОБА_1  та ОСОБА_2 на користь ТОВ «Інститут клітинної терапії» заборгованість за договором № 1460/11-12, нарахованих на неї інфляційних втрат та 3% річних у загальній сумі 40 751,21 грн;
- змінити абзац другий резолютивної частини рішення Шевченківського районного суду міста Києві від 16 жовтня 2025 року, вказавши замість «Стягнути в рівних частинах з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Інститут клітинної терапії» заборгованість за договором № 1460/11-12 у розмірі 20 899,64 грн», - вказати «Стягнути солідарно з ОСОБА_1 ,  ОСОБА_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Інститут клітинної терапії» заборгованість за договором № 1460/11-12 у розмірі 20 899,64 грн»;
- стягнути з ОСОБА_1  на користь ТОВ «Інститут клітинної терапії» судові витрати, понесені позивачем, в сумі 9 014, 00 грн, в тому числі:
1 514, 00 грн - витрат позивача на оплату судового збору за подання позовної заяви;
7 500, 00 грн - витрат позивача на професійну правничу допомогу.
- стягнути з ОСОБА_2 на користь ТОВ «Інститут клітинної терапії» судові витрати, понесені позивачем, у сумі 9 014, 00 грн, в тому числі:
1 514, 00 грн - витрат позивача на оплату судового збору за подання позовної заяви;
7 500, 00 грн - витрат позивача на професійну правничу допомогу.
- стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Інститут клітинної терапії» судові витрати, понесені позивачем, у сумі 6 271, 00 грн, у в тому числі:
2 271,00 грн - витрат позивача на оплату судового збору за подання позовної заяви;
4 000,00 грн - витрат позивача на професійну правничу допомогу.
- стягнути з ОСОБА_2 на користь ТОВ «Інститут клітинної терапії» судові витрати, понесені позивачем, у сумі 6 271, 00 грн, у в тому числі:
2 271,00 грн - витрат позивача на оплату судового збору за подання позовної заяви;
4 000,00 грн - витрат позивача на професійну правничу допомогу (а.с. 94-111).
На обґрунтування апеляційної скарги представник апелянта ТОВ «Інститут клітинної терапії» - адвокат Мазур С.В. вказав, що відповідачі не заперечували проти заявлених позивачем обставин справи та позовних вимог. Сторона відповідача у заяві про застосування наслідків пропуску строку позовної давності прямо визнала виникнення у відповідачів заборгованості за договором № 1460/11-20: «Заборгованість по сплаті щорічних платежів виникла у відповідачів з 31.01.2018 року», а також факт порушення відповідачами умов договору № 1460/11-20: «Перебіг позовної давності почався від дня, коли відповідачі порушили умови договору та не сплатити щорічні внески до 31.01.2018 року».
Так, TOB «Інститут клітинної терапії» не погоджується з оскаржуваним рішенням у частині: необґрунтованого та протиправного застосування наслідків спливу позовної давності та, відповідно, відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за 2018-2022 роки, нарахованих на неї інфляційних втрат та 3% річних в загальному розмірі 40 751, 21 грн, стягнення грошових коштів в рівних частинах з відповідачів замість солідарного стягнення та, виходячи з вищевказаного, неправильного розподілу сум судових витрат позивача, включно з необґрунтованим зменшенням витрат позивача на професійну правничу допомогу.
Представник апелянта вказав в апеляційній скарзі, що прийняте судом рішення фактично не збігається з його висновками наведеними в мотивувальній частині, а, відмовляючи в задоволенні частини позовних вимог, суд першої інстанції фактично проігнорував норми п. 12 та 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України (продовження та зупинення перебігу строку позовної давності на час карантину (через пандемію COVID-19) та воєнного стану), а також не врахував правових висновків Верховного Суду щодо їх застосування.
Зокрема, суд першої інстанції випустив зі своєї уваги те, що у силу дії п. 12 та 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, враховуючи висновки Верховного Суду, позовна давність щодо заборгованості, інфляційних втрат та 3% річних, які виникли та були нараховані після 02 квітня 2017 року та вимоги по яким були пред`явлені до 04 вересня 2025 року, не спливла станом на момент пред`явлення такого позову.
Вказав, що у цій справі заборгованість вперше виникла лише 01 лютого 2018 року, а позовні вимоги щодо її стягнення пред`явлені 11 серпня 2025 року, тобто до спливу позовної давності. Тобто, суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за договором № 1460/11-20 за платежами за 2018-2022 роки включно та нарахованих на них інфляційних втрат, 3% річних. Загальна сума вимог, в задоволенні яких було відмовлено, становить 40 751, 21 грн (а.с. 94-111).
Відзиви на апеляційну скаргу не надходили до суду.
При цьому, суд апеляційної інстанції забезпечив право відповідачів подати відзиви (заперечення) на апеляційну скаргу, направивши відповідні поштові повідомлення 30 січня 2026 року та 26 лютого 2026 року (а.с. 121, 128), проте поштові повідомлення повернулися без вручення(а.с. 121-132).
Таким чином, суд апеляційної інстанції вжив усіх можливих заходів щодо повідомлення відповідачів про розгляд справи апеляційним судом.
У справі Goryachyy v. Ukraine (№ 43925/18 рішення в цій справі ухвалене Комітетом 24 лютого 2022 року, оприлюднене 15 вересня 2022 року та є остаточним), Європейський суд з прав людини зауважив, що згідно з національним законодавством апеляційний суд мав обов`язок повідомити заявника про майбутню апеляцію та запропонувати йому викласти свої доводи. На відміну від багатьох інших справ, розглянутих ЄСПЛ, де у відповідних матеріалах не було доказів того, що належна кореспонденція була надіслана заявникам (наприклад, «Стрижак проти України», № 72269/01, § 39, 08 листопада 2005 року; Hudakova and Others v. Slovakia,№23083/05, §§ 30-32, 27 квітня 2010 року; і Лазаренко та інші, згадане вище, §§ 36 і 43), у цій справі докази, надані сторонами, показали, що 04 квітня 2016 року апеляційний суд справді надіслав заявнику рекомендованим листом повідомлення про апеляційну скаргу відповідача. Отже, виявляється, що національний суд належним чином дотримався вимоги, встановленої національним процесуальним законодавством.
ЄСПЛ також зазначив, що хоча загальна концепція справедливого судового розгляду та фундаментальний принцип змагальності провадження вимагають, щоб судові документи були належним чином вручені учаснику судового процесу, стаття 6 Конвенції не заходить так далеко, щоб зобов`язувати національні органи влади забезпечити бездоганне функціонування поштової системи (наприклад, згадане вище рішення у справі Лазаренко та інші, § 37, і, у контексті статті 8 Конвенції, Foley v. the United Kingdom (dec.), №39197/98, вересня 2001 року).
Інакше кажучи, органи влади можуть бути притягнуті до відповідальності лише за ненадіслання відповідних документів заявнику. Той факт, що заявник не отримав кореспонденцію, надіслану йому апеляційним судом, сам по собі недостатній для того, щоб стати аргументованою підставою для заяви заявника про те, що його права за пунктом 1 статті 6 Конвенції були порушені (Yeremeyev v. Ukraine, (dec.) [Committee], №64766/12, §§ 31 і 32, 26 березня 2019 року, та Sydorenko v. Ukraine (dec.) [Committee], № 73193/12, § 32, 18 лютого 2021 року).

Відповідно до частини першої ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до частини першої ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
За правилами частини тринадцятої ст. 7, частини першої ст. 369 ЦПК України апеляційна скарга розглянута апеляційним судом в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами (у письмовому провадженні).

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, судова колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, враховуючи наступне.

З матеріалів справи апеляційний суд встановив, що ТОВ «Інститут клітинної терапії» провадить господарську діяльність та надає послуги фізичним особам, як банк пуповинної крові, інших тканин і клітин людини на підставі ліцензії Державної служби України з питань протидії ВІЛ-інфекції/СНІДу та інших соціально небезпечних захворювань серії АГ № 579626 від 15 грудня 2011 року (а.с. 19, 20).
ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ТОВ «Інститут клітинної терапії» (кріобанк) уклали договір № 1460/11-12 від 17 листопада 2012 року про зберігання компонентів крові, відповідно до п. 1.1. якого кріобанк зобов`язується переробити кров на її компоненти та зберігати компоненти крові у відповідності до умов даного договору, а один з батьків зобов`язаний вчасно вносити платежі, передбачені умовами даного договору та забрати компоненти крові після закінчення строку зберігання або в інших випадках, передбачених даним договором та діючим законодавством України (а.с. 21-24).
Згідно з пунктом 1.3. договору строк зберігання крові та компонентів крові за цим договором становить 21 рік від дати народження дитини. За згодою сторін строк зберігання може бути подовжено, про що сторони укладають відповідну додаткову угоду до цього договору.
Пунктом 6.5. договору передбачено, що у випадку невнесення річної оплати, як то передбачено п. 8.1.3 ст. 8 договору, кріобанк зобов`язується повідомити особу, уповноважену розпоряджатися компонентами крові про необхідність сплатити борг протягом 30 днів від дати отримання повідомлення. Порушення умов даного договору може призвести до переходу права розпорядження компонентами крові кріобанку, який буде вирішувати їх подальшу долю. Кріобанк може передати їх для проведення наукових досліджень або ж для лікування осіб, що не знаходяться у родинних відносинах з дитиною.
Згідно з пунктом 8.1.3. договору, починаючи з 2014 року і до моменту припинення зберігання кріобанком компонентів крові, згідно з умовами даного договору, один з батьків зобов`язаний вносити щорічну сплату за зберігання компонентів крові у розмірі суми у гривні, що еквівалентна 150, 00 доларів США по курсу НБУ від дня внесення річної оплати. Оплата не підлягає поверненню.
Відповідно до пункту 9.1. договору у разі невиконання або неналежного виконання зобов`язань за цим договором сторони несуть відповідальність, передбачену діючим законодавством України (а.с. 21-24).
Відповідно до п. 5.2 Договору № 1460/11-12, позивач видав Сертифікати № 1460/11-12 (шифр АК 6535) від 24 січня 2013 року та № 1460/11-12 (шифр АП 6535) від 24 січня 2013 року на ім`я ОСОБА_1 .
Так, Сертифікатом № 1460/11-12 (шифр АК 6535) від 24 січня 2013 року підтверджується, що у кріобанку позивача знаходяться компоненти крові (стовбурові клітини та моноцити виділені з пуповинної крові та плаценти), які передані на зберігання у межах договору № 1460/11-12 (а.с. 25).
Також Сертифікатом № 1460/11-12 (шифр АП 6535) від 24 січня 2013 року стверджується, що в кріобанку позивача знаходиться плацента, яка передана на зберігання в гумках договору № 1460/11-12 (а.с. 26).
Відповідно до довідки про розмір заборгованості за договором № 1460/11-12 від 17 листопада 2012 року про зберігання компонентів крові, укладеного ТОВ «Інститут клітинної терапії» та ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , за останніми обліковується заборгованість із сплати щорічних платежів за зберігання компонентів крові у кріобанку Товариства за період з 2018 по 2025 роки у розмірі 38 089, 22 грн (а.с. 27).
10 липня 2025 року ТОВ «Інститут клітинної терапії» надіслав претензію у порядку досудового врегулювання № 122/07-3 щодо погашення заборгованості за надані послуги та врегулювання спірної ситуації (а.с. 28-45).

Колегія суддів не погодилась з висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до пункту 1 частини другої ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори.
За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою ст. 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. 
Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (частина перша статті 509 ЦК України).
Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу (частина друга статті 509 ЦК України).
За правилами частини першої статті 543 ЦК України у разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо.
Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
За загальними правилами, встановленими ст.ст. 526, 530, 611, 629 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу та у встановлений строк, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, а договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Частиною першою ст. 612 ЦК України, передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Суд встановив, що сторонами був укладений договір № 1460/11-12 від 17 листопада 2012 року про зберігання компонентів крові, на виконання якого позивач зобов`язався переробити біологічний матеріал на компоненти, зберігати їх, відповідно до умов договору, а один з батьків зобов`язується вчасно вносити платежі, передбачені умовами даного договору (а.с. 21-24).
Позивач (кріобанк) на виконання своїх зобов`язань за вказаним договором прийняв на зберігання біологічний матеріал, що підтверджується сертифікатами № 1460/11-12 (шифр АК 6535) від 24 січня 2013 року та № 1460/11-12 (шифр АП 6535) від 24 січня 2013 року на ім`я ОСОБА_1 (а.с. 25, 26)
Разом з тим, з 2018 року відповідачі допустили з свого боку невиконання договору № 1460/11-12 від 17 листопада 2012 року, не здійснивши черговий платіж за зберігання компонентів крові за 2018 рік у сумі у національній валюті, що еквівалентна 150, 00 доларів США, - 4 201, 31 грн, та у подальшому: за зберігання компонентів крові у 2019 році - 4 163, 33 грн, у 2020 році - 3 737, 94 грн, у 2021 році - 4 228, 94 грн, у 2022 році - 4 317, 59 грн, у 2023 році - 5 485, 29 грн, у 2024 році - 5 681, 19 грн, у 2025 році - 6 273, 63 грн. 
Отже за період з 2018 року по 2025 рік відповідачі допустили прострочення платежів на загальну суму у розмірі 38 089, 22 грн, згідно з довідкою про розмір заборгованості за договором № 1460/11-12 від 17 листопада 2012 року про зберігання компонентів крові, укладеного ТОВ «Інститут клітинної терапії» та ОСОБА_1 , ОСОБА_2 (а.с. 27).
Таким чином вимоги позивача про стягнення суми встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також трьох процентів річних від простроченої суми є обґрунтованими.

Щодо застосування наслідків пропуску позивачем строку позовної давності.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 06 вересня 2023 року у справі № 910/18489/20 (провадження № 12-46гс22) звертала увагу на те, що суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позову. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушено право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушено, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. Якщо ж суд встановить, що право або охоронюваний законом інтерес позивача дійсно порушено, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору (сторона спірних правовідносин за конкретною позовною вимогою), суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за неповажності причин її пропущення, наведених позивачем (зокрема, постанови Великої Палати Верхового Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 367/6105/16-ц, від 07 листопада 2018 року у справі № 575/476/16-ц, від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (пункт 73), від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (пункт 80), від 05 грудня 2018 року у справах № 522/2202/15-ц (пункт 61), № 522/2201/15-ц (пункт 62) та № 522/2110/15-ц (пункт 61), від 07 серпня 2019 року у справі № 2004/1979/12 (пункт 71), від 18 грудня 2019 року у справі № 522/1029/18 (пункт 134), від 16 червня 2020 року у справі № 372/266/15-ц (пункт 51), від 07 липня 2020 року у справі № 712/8916/17-ц (пункт 28), від 29 червня 2021 року у справі № 904/3405/19 (пункт 57), від 18 січня 2023 року у справі № 488/2807/17 (пункт 129)).
Згідно з ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої ст. 258 ЦК України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).
За правилами ст. 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Позовна давність, встановлена законом, не може бути скорочена за домовленістю сторін.
Відповідно до частини першої, п`ятої ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.
Згідно з пп. 8.1.3 п. 8.1 договору, один з батьків зобов`язаний вносити щорічну сплату за зберігання біологічного матеріалу у розмірі суми, що еквівалентна 150, 00 доларів США по курсу НБУ у гривні на дату сплати платежу, але не пізніше 31 січня щорічно.
Прострочення оплати, передбаченої пп. 8.1.3 п. 8.1 договору, відповідачі допустили з 01 лютого 2018 року, не сплативши до 31 січня 2018 року включно за послуги зберігання компонентів крові за 2018 рік та не сплачуючи і по 31 січня 2025 рік включно такі послуги протягом періоду з 2018 року по 2025 рік.
Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу «COVID-19» визначено, що з 12 березня 2020 року на всій території України встановлено карантин.
Так, відповідно до п. 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.
Тобто, виходячи з вищенаведених положень матеріального закону, пропущеною може бути позовна давність лише за вимогами, що виникли до 12 березня 2017 року.
Пунктом 5 Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 30 березня 2020 року № 540-IX доповнено розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України пунктами 12-14 такого змісту: «12. Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».
Надалі постановами Кабінету Міністрів України цей карантин на території України продовжувався та був скасований з 30 червня 2023 року на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року № 651.
24 лютого 2022 року строком на 30 діб в Україні було введено воєнний стан відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України «Про затвердження Указу Президента України» «Про введення воєнного стану в Україні» з 05:30 24 лютого 2022 року, строк дії якого неодноразово продовжувався та тривав на час звернення товариства до суду з позовом (26 березня 2025 року).
Відповідно до п. 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану.
Отже, строк позовної давності за вимогами, що виникли після 12 березня 2020 року та на які поширюється загальна позовна давність у три роки, вважаються продовженим на підставі пунктів 12 та 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, до закінчення дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), а також до скасування правового режиму воєнного стану.
Законом України від 15 березня 2022 року № 2120-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм та період дії воєнного стану» доповнено, серед іншого, розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України, в якому пунктом 19 визначено, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії.
У подальшому відповідно до Указів Президента України строк дії воєнного стану в Україні продовжувався і діє на цей час.
Законом України від 08 листопада 2023 року № 3450-IXвнесено зміни до Цивільного кодексу України, зокрема, до пункту 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення», яким визначено, що у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану. Вказаний Закон № 3450-ІХ набрав чинності 30 січня 2024 року.
Закон України № 4434-ІХ від 14 травня 2025 року «Про внесення зміни до розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного України щодо поновлення перебігу позовної давності», яким виключено пункт 19 «Прикінцевих та перехідних положень» щодо призупинення строків позовної давності, набрав чинності через три місяці з дня, наступного за днем його опублікування, тобто з 04 вересня 2025 року.
Таким чином, в умовах дії воєнного стану строк звернення до суду (позовна давність) було продовжено від початку воєнного стану до 29 січня 2024 року, а після 30 січня 2024 року перебіг такого строку зупинився, що тривало до 04 вересня 2025 року.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 02 липня 2025 року у справі № 903/602/24 зазначила, що у разі, якщо позовна давність не спливла станом на 02 квітня 2020 року (набрання чинності Закону України від 30 березня 2020 року № 540-IX), то цей строк звернення до суду спочатку було продовжено (до 30 червня 2023 року (постанова Кабінету Міністрів України № 651 від 27 червня 2023 року) - на строк дії карантину, а надалі до 29 січня 2024 року - на строк дії воєнного стану), а з 30 січня 2024 року (набрання чинності Закону України від 08 листопада 2023 року № 3450-IX) перебіг строку звернення до суду зупинився на строк дії воєнного стану до 03 вересня 2025 року.
Після 04 вересня 2025 року почали діяти строки позовної давності на підставі Закону № 4434-ІХ «Про внесення зміни до розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України щодо поновлення перебігу позовної давності.
Таким чином, позовна давність щодо заявлених позовних вимог внаслідок його продовження на строк дії карантину та воєнного стану (до 29 січня 2024 року) й подальшого (з 30 січня 2024 року) зупинення його перебігу на строк дії воєнного стану не є пропущеною.
За таких обставин звернення ТОВ «Інститут клітинної терапії» до суду з цим позовом про стягнення заборгованості, нарахованої за період з 01 лютого 2018 року по лютий 2025 року з оплати послуг зберігання компонентів крові, тобто без обмеження останніми трьома роками, що передували подачі позову, є обґрунтованим.
Отже строки позовної давності були продовжені, зупинені й поновлені, і звернення позивача із вказаним позовом 11 серпня 2025 року вчинено у межах строку позовної давності.
Тому часткове задоволення заяви про застосування наслідків пропуску строку позовної давності щодо нарахованої заборгованості за період з 2021 року по 2025 рік є необґрунтованими.
Таким чином заява представника ОСОБА_2 адвоката Письменної В.М. про застосування наслідків пропуску строку позовної давності задоволенню не підлягала. 
Враховуючи зазначені вище обставини, вказані сума заборгованості у розмірі 38 089, 22 грн підлягає стягненню з відповідачів на користь позивача у повному обсязі.

Щодо позовних вимог про стягнення трьох відсотків річних та інфляційних втрат, передбачених частиною другою статті 265 ЦК України.

Оскільки правовідносини, які складися між сторонами, є грошовими зобов`язаннями у силу вимог статті 509 ЦК України, тому позивач має право на стягнення індексу інфляції та 3 % річних, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України, нараховані на суму заборгованості за послугу зберігання компонентів крові, згідно з договором № 1460/11-12 від 17 листопада 2012 року.
У статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.
Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (частина друга статті 625 ЦК України).
Грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати (постанови Великої палати Верховного Суду від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц (провадження № 14-68цс18) та від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18)).
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 19 червня 2019 року у справі № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18) зробила висновок, за яким положення статті 625 ЦК України передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з деліктного зобов`язання та рішення суду.
За наведених підстав, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог щодо стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних, згідно з частиною другою статті 625 ЦК України.

Щодо судового збору.

Відповідно до частини тринадцятої ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Відповідно до частини першої цієї статті, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 
Згідно з пунктом 1 частини другої ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача у разі задоволення позову.
При подачі позовної заяви позивач сплатив судовий збір у розмірі 3 028, 00 грн (а.с. 18).
Після перегляду справи в суді апеляційної інстанції позов було задоволено повністю.
Виходячи з положень ст. 141 ЦПК України, колегія суддів вважає необхідним стягнути з відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь позивача ТОВ «Інститут клітинної терапії» судові витрати у розмірі 1 514, 00 грн з кожного за розгляд справи районним судом.
Крім того, при подачі апеляційної скарги ТОВ «Інститут клітинної терапії» сплатило судовий збір у розмірі 4 542, 00 грн (а.с. 106).
Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги позивача, сплачений ним судовий збір при подачі апеляційної скарги, підлягає стягненню на його користь з відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_1 по 2 271, 00 грн з кожного.

Щодо витрат на правову допомогу.

Відповідно до частини першої, другої ст. 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.
Частиною першою статті 133 ЦПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Згідно з пунктом 1 частини третьої ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
Статтею 137 ЦПК України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
При цьому склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат (позиція Великої Палати Верховного Суду, викладена в постанові від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16).
Відповідно до частини восьмої ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Враховуючи ст. 28 Правил адвокатської етики необхідно дотримуватись принципу «розумного обґрунтування» розміру оплати юридичної допомоги. Цей принцип набуває конкретних рис через перелік певних факторів, що мають братись до уваги при визначенні розміру оплати: обсяг часу і роботи, що вимагається для адвоката, його кваліфікацію та адвокатський досвід, науково-теоретична підготовка.
Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата тощо), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.
Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. В разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу і обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання) розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю.
За висновком, викладеним у пункті 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Аналіз зазначеної постанови свідчить про те, що вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд має пересвідчитись що заявлені витрати є співмірними зі складністю справи, а наданий адвокатом обсяг послуг і витрачений час на надання таких послуг відповідають критерію реальності таких витрат. Також суд має врахувати розумність розміру витрат на професійну правничу допомогу та чи не буде їх стягнення становити надмірний тягар для іншої сторони.
Визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність». У разі відсутності у тексті договору таких умов (пунктів) щодо порядку обчислення, форми та ціни послуг, що надаються адвокатом, суди, в залежності від конкретних обставин справи, інших доказів, наданих адвокатом, використовуючи свої дискреційні повноваження, мають право відмовити у задоволенні заяви про компенсацію судових витрат, задовольнити її повністю або частково.
За змістом частини першої ст. 134 ЦПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи.
У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору (частини другої ст. 134 ЦПК України).
Відповідно до частини восьмої ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
У позовній заяві представник позивача - адвокат Мазур С.В. просив стягнути з відповідачів 15 000, 00 грн витрат на правову допомогу (а.с. 14), на підтвердження понесення яких до позовної заяви було додано ордер на надання правничої допомоги серії АА № 1611207 від 08 серпня 2025 року (а.с. 58) з свідоцтвом про право на заняття адвокатською діяльністю серії КВ № 000405, виданого на підставі рішення Ради адвокатів міста Києва від 17 грудня 2018 року № 1845 (а.с. 59), договір про надання правової допомоги № 19/05/2025 від 19 травня 2025 року (а.с. 46-53), додаткову угоду № 6 від 26 червня 2025 року до договору про надання правової допомоги № 19/05/2025 від 19 травня 2025 року (а.с. 54-55) та акт наданих послуг (виконаних робіт) № 1 додаткової угоди № 4 до договору про надання правової допомоги № 19/05/2025 від 19 травня 2018 року (а.с. 56-57).
Відповідно до пункту 1.1. договору про надання правничої (правової) допомоги № 19/05/2025, укладеного АО «Лезо» в особі партнера Масехи Б.О. та ТОВ «Інститут клітинної терапії» 19 травня 2025 року, предметом договору є надання адвокатським об`єднанням усіма законними методами та способами правничої (правової) допомоги клієнту у всіх справах, які пов`язані чи можуть бути пов`язані з представництвом інтересів, захистом та відновленням порушених оспорюваних, невизнаних прав та законних інтересів (а.с. 46-53).
Згідно з пунктом 4.3. договору, після надання послуг (виконання робіт) адвокатським об`єднанням сторонами складається акт наданих послуг (виконаних робіт), який є невід`ємною частиною договору.
Відповідно до пункту 1 додаткової угоди № 6 до договору про надання правової допомоги від 19 травня 2025 року № 19/05/2025 від 26 червня 2025 року, клієнт доручає, а Адвокатське об`єднання «Лезо» приймає на себе зобов`язання щодо надання усіма законними методами та способами професійної правничої (правової) допомоги клієнту у межах вирішення спору клієнта (ТОВ «Інститут клітинної терапії») з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 щодо стягнення заборгованості з останніх сум заборгованості за договором № 1460/11-12 від 17 листопада 2012 року про зберігання компонентів крові в досудовому та судовому порядку (а.с. 54-55). 
За пунктом 4 додаткової угоди № 6 до договору про надання правової допомоги № 19/05/2025 від 19 травня 2025 року розмір гонорару Адвокатського об`єднання у межах надання професійної правничої допомоги на умовах цієї додаткової угоди становить 15 000, 00 грн.
Згідно з пунктом 8 додаткової угоди, за фактом надання правничої (правової) допомоги сторони складають акт наданих послуг (виконаних робіт). Сторони також можуть складати такий акт щодо частини послуг.
Відповідно до акту наданих послуг № 1 (виконаних робіт) до додаткової угоди № 6 від 26 червня 2025 року до договору про надання правової допомоги № 19/05/2025 від 19 травня 2025 року, АО «Лезо» в особі партнера Мазура С.В., який діє на підставі Статуту, та ТОВ «Інститут клітинної терапії» склали цей акт наданих послуг № 1 на підтвердження того, що АО надано, а клієнт прийняв наступні юридичні послуги (а.с. 56-57):
- правовий аналіз та кваліфікація правовідносин клієнта з ОСОБА_1 та листопада ОСОБА_2 , які виникли на підставі договору № 1460/11-12 від 17 листопада 2012 року про зберігання компонентів крові відповідно до наданих клієнтом документів та матеріалів. Пошук детальної інформації про вказаних контрагентів клієнта з відкритих джерел даних (ЄДРПОУ, ЄДРСР, Судова влада тощо). Аналіз судової практики та правових позицій Верховного Суду щодо стягнення заборгованості, договорів зберігання та надання послуг. Формування правової позиції - 6 год.;
- проведення консультацій з клієнтом. Узгодження правової позиції та прядку дій для врегулювання спірних питань з вищевказаними контрагентами клієнта - 2 год.;
- консультування клієнта щодо здійснення належного розрахунку розміру заборгованості контрагентів клієнта, підготовка проекту довідки про розмір заборгованості контрагентів клієнта за договором № 1460/11-12 від 17 листопада 2012 року про зберігання компонентів крові - 1 год.;
- підготовка проекту претензії до вищевказаних контрагентів клієнта в порядку досудового врегулювання спору. Надання клієнту консультації щодо належного способу направлення претензій контрагентам - 3 год.;
- підготовка позовної заяви до вищевказаних контрагентів клієнта про стягнення заборгованості за договором, інфляційних втрат та 3% річних відповідно до погодженої з клієнтом правової позиції. Консультування клієнта щодо належного порядку сплати судового збору за подання позовної заяви. Подання позовної заяви до суду першої інстанції відповідно до визначної територіальної юрисдикції спору - 8 год.
Згідно з актом наданих послуг № 1 (виконаних робіт) до додаткової угоди № 6 від 26 червня 2025 року до договору про надання правової допомоги № 19/05/2025 від 19 травня 2025 року, загальна вартість робіт (послуг) складає 15 000, 00 грн (пункт 1).
Отже, понесені позивачем витрати на професійну правничу (правову) допомогу у суді першої інстанції підтверджені належним чином.
В апеляційній скарзі представник позивача ТОВ «Інститут клітинної терапії» - адвокат Мазур С.В. просив стягнути з відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 витрати на правову допомогу у розмірі 8 000, 00 грн (а.с. 105), на підтвердження понесення яких додаткову угоду № 13 від 17 листопада 2025 року до договору про надання правової допомоги № 19/05/2025 від 19 травня 2025 року (а.с. 107-108) та акт наданих послуг (виконаних робіт) № 1 додаткової угоди № 13 до договору про надання правової допомоги № 19/05/2025 від 19 травня 2018 року (а.с. 109).
Відповідно до пункту 1 додаткової угоди № 13 до договору про надання правової допомоги від 19 травня 2025 року № 19/05/2025 від 17 листопада 2025 року, клієнт доручає, а Адвокатське об`єднання «Лезо» приймає на себе зобов`язання щодо надання усіма законними методами та способами професійної правничої (правової) допомоги клієнту у межах підготовки та подання апеляційної скарги на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 16 жовтня 2025 року у справі № 761/34664/25 (а.с. 107-108). 
За пунктом 4 додаткової угоди № 13 до договору про надання правової допомоги № 19/05/2025 від 19 травня 2025 року розмір гонорару Адвокатського об`єднання у межах надання професійної правничої допомоги на умовах цієї додаткової угоди становить 8 000, 00 грн.
Згідно з пунктом 7 додаткової угоди, в дату подання апеляційної скарги на оскаржуване рішення до суду апеляційної інстанції сторони складають акт наданих послуг.
Відповідно до акту наданих послуг № 1 (виконаних робіт) до додаткової угоди № 13 від 18 листопада 2025 року до договору про надання правової допомоги № 19/05/2025 від 19 травня 2025 року, АО «Лезо» в особі партнера Мазура С.В., який діє на підставі Статуту, та ТОВ «Інститут клітинної терапії» склали цей акт наданих послуг № 1 на підтвердження того, що АО надано, а клієнт прийняв наступні юридичні послуги (а.с. 109):
- аналіз рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 16 жовтня 2025 року у справі № 761/34664/25 за позовом ТОВ «Інститут клітинної терапії» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором, інфляційних втрат та 3% річних. Підготовка письмової довідки за результатами аналізу, виклад можливих підстав для апеляційного оскарження вказаного рішення - 3 год.;
- проведення консультацій з клієнтом. Узгодження правової позиції щодо оскарження Шевченківського районного суду міста Києва від 16 жовтня 2025 року у справі № 761/34664/25 - 1 год.;
- підготовка апеляційної скарги на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 16 жовтня 2025 року у справі № 761/34664/25. Формування пакету документів (апеляційної скарги та копій додатків відповідно до кількості учасників) та подання апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції відповідно до визначеної територіальної юрисдикції - 7 год.
Згідно з актом наданих послуг № 1 (виконаних робіт) до додаткової угоди № 13 від 18 листопада 2025 року до договору про надання правової допомоги № 19/05/2025 від 19 травня 2025 року, загальна вартість робіт (послуг) складає 8 000, 00 грн (пункт 1).
Отже, понесені позивачем витрати на професійну правничу (правову) допомогу в апеляційному суді підтверджені належним чином.
Згідно з частиною п`ятою, шостою ст. 137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи (аналогічна правова позиція викладена у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19).
Враховуючи відсутність заяви про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, суд позбавлений з власної ініціативи зменшувати розмір витрат на правничу допомогу.
Відтак, з огляду на ст. 141 ЦПК України та задоволення позову ТОВ «Інститут клітинної терапії», з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ТОВ «Інститут клітинної терапії» підлягає стягненню 15 000, 00 грн витрат на правничу допомогу в суді першої інстанції та 8 000, 00 грн витрат в суді апеляційної інстанції у рівних частинах з кожного.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
З огляду на положення частини третьої статті 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах касаційному оскарженню не підлягають, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Інститут клітинної терапії» - задовольнити. 
Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 16 жовтня 2025 року - скасувати та ухвалити нове.
Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Інститут клітинної терапії» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором, інфляційних втрат та 3% річних - задовольнити.
Стягнути солідарно з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) та ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Інститут клітинної терапії» (код ЄДРПОУ 32379957) заборгованість за договором № 1460/11-20 від 17 листопада 2012 року про зберігання компонентів крові у розмірі 38 089, 22 грн, інфляційні втрати - 19 473, 86 грн, три проценти річних - 4 087, 77 грн.
Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Інститут клітинної терапії» (код ЄДРПОУ 32379957) 1 514, 00 грн - судовий збір та 7 500, 00 грн - витрати на професійну правничу допомогу, понесені у районному суді, 2 271, 00 грн - судовий збір та 4 000, 00 грн - витрати на професійну правничу допомогу, понесені під час розгляду справи в апеляційному суді.
Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Інститут клітинної терапії» (код ЄДРПОУ 32379957) 1 514, 00 грн - судовий збір та 7 500, 00 грн - витрати на професійну правничу допомогу, понесені у районному суді, 2 271, 00 грн - судовий збір та 4 000, 00 грн - витрати на професійну правничу допомогу, понесені під час розгляду справи в апеляційному суді.
Постанова набирає законної сили негайно з моменту прийняття і оскарженню в касаційному порядку до Верховного Суду не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Судді Київського апеляційного суду: Б.Б. Левенець

Є.П. Євграфова 

В.В. Саліхов