ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1114/26 Справа № 206/1202/25 	  	Суддя у 1-й інстанції - Плінська А.В. Суддя у 2-й інстанції - Халаджи О. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 квітня 2026 року м. Дніпро
Дніпровський апеляційний суд у складі:
судді - доповідача Халаджи О. В.
суддів: Агєєва О.В., Никифоряка Л.П.,
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними в ній матеріалами, у письмовому провадженні у м. Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 , на рішення Самарського районного суду м. Дніпра від 20 серпня 2025 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди (суддя першої інстанції Плінська А.В.),

В С Т А Н О В И В:

У березні 2025 року ОСОБА_1 через свого представника звернувся до Самарського районного суду м. Дніпра від 20 серпня 2025 року з позовом ОСОБА_3 про стягнення шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, в якому просив стягнути з відповідача на його користь матеріальну шкоду у розмірі 30 286,16 грн. та моральну шкоду 20 000 грн, а також вирішити питання про розподіл судових витрат.
Рішенням Самарського районного суду м. Дніпра від 20 серпня 2025 року позовні вимоги  ОСОБА_1 задоволено частково: стягнуто з ОСОБА_3 на його користь 2500 грн. франшизи та 5000 грн. моральної шкоди. В задоволенні решти позовних вимого відмовлено.
Із вказаним рішенням суду не погодився представник ОСОБА_1 - адвокат Гафич І.І. та подав апеляційну скаргу, в якій посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також на невідповідність висновків суду обставинам справи та практиці Верховного Суду.
З посиланням на доводи аналогічні доводам позовної заяви зазначав, що у даному випадку предметом позову є відшкодування у порядку ст. 22, 1192, 1194 ЦК України вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля позивача, в розмірі, який не покривається страховим відшкодуванням. Тобто позивач має право на стягнення із винуватця ДТП 30 286,16 грн., що становить різницю між виплаченою страховиком сумою страхового відшкодування (в мажах страхового ліміту) та вартістю відновлювального ремонту транспортного засобу позивача. При цьому визнає що страховиком виплачено позивачу страхову відшкодування у розмірі 65 203,05 грн. та зазначає, що відповідачем не спростовано суму завданого матеріального збитку визначеного у звіті №1294/11-24. Щодо моральної шкоди зазначав, що її розмір є належним чином обґрунтованим, а тому суд першої інстанції безпідставно прийшов до висновку про його зменшення.
Також вказував, що орієнтовний розмір витрат на професійну правничу допомогу у суді апеляційної інстанції, який планує понести позивач становить 25 000 грн.
Враховуючи наведене просив скасувати рішення Самарського районного суду м. Дніпра від 20 серпня 2025 року у частині відмови стягнути із відповідача на користь позивача матеріальну шкоду у розмірі 30 286,16 грн та моральну шкоду у розмірі 20 000 грн. та ухвалити нове, яким позовні задовольнити у повному обсязі.
Відповідач не скористався своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, що відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України не є перешкодою для перегляду рішення суду першої інстанції.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. 
Згідно ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
За таких обставин, апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
В даній справі ціна позову становить 50 286,16 грн. тобто менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму (3 028х30 =90 840), а тому справа підлягає розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню. 
Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Судом першої інстанції встановлено, що 11.10.2024 року о 16-16 год. в м. Дніпро по вул. Роз`їздна,60 водій ОСОБА_3 , керуючи автомобілем AUDI A4, номерний знак НОМЕР_1 при виникненні небезпеки не вжив заходів, аж до повної зупинки транспортного засобу, або безпечного об`їзду перешкоди. В результаті чого, скоїв наїзд на транспортний засіб Dacia Logan, номерний знак НОМЕР_2 під керуванням водія ОСОБА_1 , який внаслідок удару здійснив некерований рух, внаслідок якого здійснив зіткнення з автомобілем Skoda Octavia, номерний знак НОМЕР_3 під керуванням водія ОСОБА_4 . Внаслідок ДТП, автомобілі отримали механічні пошкодження. Постановою Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 13 листопада 2024 року ОСОБА_3 було визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та накладено стягнення у вигляді штрафу.
ОСОБА_1 є власником транспортного засобу марки Dacia Logan, номерний знак НОМЕР_2 , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу.
Відповідно до звіту про оцінку вартості матеріального збитку заподіяного власнику колісного транспортного засобу №1294/11-24 від 11 жовтня 2024 року, вартість відновлювального ремонту транспортного засобу марки Dacia Logan, номерний знак НОМЕР_2 без урахування фізичного зносу вузлів і деталей на дату дтп 11 жовтня 2024 року становить 110 911 грн. 50 коп., а з урахуванням зносу зменшений на суму визначеного відповідно до законодавства податку на додану вартість на дату дтп 11 жовтня 2024 року становить 81 140 грн. 61 коп.
17 жовтня 2024 року ОСОБА_1 звернувся до ПАТ «НАСК «ОРАНТА» із заявою про виплату страхового відшкодування, оскільки цивільно – правова відповідальність власника автомобіля винуватця дорожньо-транспортної пригоди була застрахована саме цією страховою компанією, що підтверджується заявою та полісом №222608565, франшиза 2500 грн., забезпечений транспортний засіб – автомобіль AUDI A4, номерний знак НОМЕР_1 . Сторонами погоджена страхова сума за шкоду майну в розмірі 160 000 грн.
24 грудня 2024 року між ПАТ «НАСК «ОРАНТА» та ОСОБА_1 було укладено угоду про припинення зобов`язання переданням відступного, з якої слідує, що сторони встановили, що загальна сума страхового відшкодування за полісом №222608565 від 6 серпня 2023 року, за подією, що мала місце 1 жовтня 2024 року, внаслідок якої було пошкоджено транспортний засіб Dacia Logan, номерний знак НОМЕР_2 складає 67 707 грн. 05 коп., у тому числі франшиза у розмірі 2500 грн. Страхове відшкодування у розмірі 27 203 грн. 05 коп. страховиком було сплачено 11 листопада 2024 року, решту 38 000 грн. страховик зобов`язується сплатити потерпілій особі в строк до 6 січня 2025 року (за виключенням франшизи в розмірі 2500 грн.), після чого сторони вважають припиненим зобов`язання страховика за полісом №222608565 від 6 серпня 2023 року та не матимуть претензій одна до одної. Кошти були перераховані ОСОБА_1 , що підтверджується платіжними інструкціями №№70673, 61802.
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що не має підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення різниці між вартістю відновлювального ремонту та виплаченою страховою сумою, адже ліміт відповідальності, встановлений договором про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів складав понад 150 000 грн. Однак, позивач не отримував грошові кошти в якості сплати франшизи у розмірі 2 500 грн., які підлягають стягненню з відповідача. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, виходив із засад розумності, виваженості, справедливості та вважав, що 5 000 грн. є достатнім й не буде призводити до надмірного збагачення.
Апеляційний суд погоджується із вказаним висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.
За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.
Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність чи відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення або захисту в обраний спосіб.
Вирішуючи спір, суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
Відповідно до частини першої статті 1166 ЦК України шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку (частина друга статті 1187 ЦК України).
Відповідно до статті 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільної відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.
Згідно з пунктом 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільної відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю здоров`ю, майну третьої особи.
За змістом статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
Судом першої інстанції було встановлено, обставини дорожньо-транспортної пригоди, наявність вини відповідача ОСОБА_3 та отримання позивачем суми страхового відшкодування у розмірі 65 203,05 грн.
Звертаючись до суду із позовом ОСОБА_1 обґрунтовував свої позовні вимоги недостатністю суми страхового відшкодування для відновлення становища пошкодженого в результаті ДТП майна у вигляді автомобіля.
Згідно ст. 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки.
Верховний Суд України у постанові від 02 грудня 2015 року у справі N 6-691цс15 дійшов висновку, що правильним є стягнення з винного водія різниці між фактичною вартістю ремонту з урахуванням заміни зношених деталей на нові (без урахування коефіцієнта фізичного зносу) та страховим відшкодуванням, виплаченим страховиком у розмірі вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля з урахуванням зносу деталей, що підлягають заміні, оскільки у цьому випадку у страховика не виник обов`язок з відшкодування такої різниці незважаючи на те, що вказані збитки є меншими від страхового відшкодування (страхової виплати).
В постанові від 22 квітня 2021 року в справі № 759/7787/18 Верховний Суд дійшов висновку, що «Відмовляючи у задоволенні позову в частині відшкодування майнової шкоди, суд апеляційної інстанції звернув увагу, що різниця між виплаченою страховиком сумою страхового відшкодування та вартістю відновлювального ремонту автомобіля пошкодженого у ДТП, викликана у тому числі законодавчими обмеженнями щодо відшкодування шкоди страховиком, а саме франшизою та врахуванням зносу при відшкодуванні витрат, пов`язаних із відновлювальним ремонтом транспортного засобу. За таких обставин саме відповідач, як особа винна у вчиненні ДТП, зобов`язаний сплатити позивачу таку різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням)».
Відтак, з аналізу наведених вимог ст. 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та роз`яснень Верховного Суду, можна дійти висновку, що визначення розміру страхового відшкодування підлягає з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу складових, що підлягають заміні.
Якщо потерпілий звернувся до страховика й одержав страхове відшкодування, але його недостатньо для повного відшкодування шкоди, деліктне зобов`язання зберігається до виконання особою, яка завдала шкоди, свого обов`язку згідно зі статтею 1194 ЦК України відшкодування потерпілому різниці між фактичним розміром шкоди та страховою виплатою (страховим відшкодуванням), яка ним одержана від страховика.
Таким чином, розмір страхової виплати (страхового відшкодування), якщо страховик визначає його меншим страхової суми (ліміту його відповідальності), може бути оспорений особою, яка завдала шкоди, якщо ця особа виконала свій обов`язок перед потерпілим, у тому числі й частково відшкодувала шкоду згідно з вимог статті 1194 ЦК України, але вважає, що страховик порушив умови договору, здійснив потерпілому страхову виплату (страхове відшкодування) не в повному обсязі, що призвело до безпідставного збільшення обсягу її (особи, яка завдала шкоди), відповідальності.
Аналогічний правовий висновок висловлено Верховним Судом у постановах від 14 лютого 2018 року у справі N 754/1114/15-ц (провадження N 61-1156св 18), від 21 лютого 2020 року у справі N 755/5374/18 (провадження N 61-14827св19), від 22 квітня 2020 року у справі N 756/2632/17 (провадження N 61-12032св19), від 15 жовтня 2020 року в справі № 755/7666/19 (провадження № 61-10010св20), 02 лютого 2022 року в справі № 757/54513/16 (провадження № 61-16265св20).
Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Характеристиками доказів є їх належність, достовірність, допустимість та достатність. Так, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. ст. 77 - 80 ЦПК України).
Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
На підтвердження розміру заподіяної шкоди позивачем ОСОБА_1 надано звіт звіту про оцінку вартості матеріального збитку заподіяного власнику колісного транспортного засобу №1294/11-24 від 11 жовтня 2024 року, вартість відновлювального ремонту транспортного засобу марки Dacia Logan, номерний знак НОМЕР_2 без урахування фізичного зносу вузлів і деталей на дату ДТП 11 жовтня 2024 року становить 110 911 грн. 50 коп., а з урахуванням зносу зменшений на суму визначеного відповідно до законодавства податку на додану вартість на дату ДТП 11 жовтня 2024 року становить 81 140 грн. 61 коп.
Згідно із наданими на запит суду першої інстанції документами, вбачається що цивільна правова відповідальність ОСОБА_3 була застрахована в ПАТ «НАСК« Оранта», при цьому страхова сума за шкоду майну погоджена в розмірі 160 000 грн., а франшиза у розмірі 2 500 грн. 
24 грудня 2024 року між ПАТ «НАСК «ОРАНТА» та ОСОБА_1 було укладено угоду про припинення зобов`язання переданням відступного, відповідно до якого сторони погодили що загальна сума страхового відшкодування складає 67 703,05 грн, з яких 2 500 грн. франшиза. Кошти за страховим відшкодуванням у розмірах 27 203,05 та 38 000 грн. були перераховані страховою на рахунок позивача відповідно до платіжних інструкції №70673, №61802.
При цьому вимоги про сплату недоплаченого страхового відшкодування ОСОБА_1 не заявлялось, відтак він погодився з розміром встановленої страховиком майнової шкоди, а отже не вправі заявляти вимоги до винної особи про відшкодування різниці шкоди на підставі інших доказів у більшому розмірі, ніж встановлено страховою компанією.
Такі висновки узгоджуються з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду в постанові від 22 лютого 2022 року в справі № 201/16373/16-ц, згідно яких винуватець відповідає за завдану шкоду, якщо вона перевищує міру відповідальності страховика або відноситься до сум, які страховик не повинен відшкодовувати, а покладення відповідальності у розмірі завданого збитку, який повинен відшкодувати страховик на винуватця, суперечить інституту страхування цивільно-правової відповідальності, та правовими висновками Верховного Суду в постановах від 20 грудня 2023 року в справі 450/446/16-ц, від 14 червня 2023 року в справі № 125/1216/20, від 21 грудня 2022 року в справі № 369/13458/20, від 09 листопада 2022 року № 366/2985/19, від 09 листопада 2022 року № 497/470/2021, від 14 вересня 2022 року № 441/756/18, від 14 вересня 2022 року № 520/7996/18 та інших, в яких зазначено, що страхувальник відшкодовує різницю між страховою виплатою та завданим збитком, якщо розмір завданого збитку складається з платежів, які не покриваються страховою компанією.
Щодо вимог про відшкодування моральної шкоди, то слід зазначити таке.
Статтею 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до частини 1 статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Відповідно до частини 2 статті 23 ЦК України моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновленого стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості.
Подібні правові висновки викладено у постановах Верховного Суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22), від 23 листопада 2022 року в справі № 686/13188/21 (провадження № 61-3943св22), від 19 квітня 2023 року в справі № 336/10216/21 (провадження № 61-73св23).
Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа, а не із виключністю переліку та кількістю обставин, які суд має врахувати (постанова Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2022 року в справі № 477/874/19 (провадження № 14-24цс21).
Таким чином розмір моральної шкоди не є конкретно визначеною сумою, а визначається судом в кожному конкретному випадку з урахуванням всіх обставин справи.
Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 05 грудня 2022 року у справі № 214/7462/20 вказав, що при визначенні грошової суми компенсації моральної шкоди враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставини, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості. Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа.
У той же час розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.
Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).
Врахуючи всі чинники та обставини, передбачені положеннями статті 23 ЦК України, а саме: обсяг заподіяної шкоди, глибину, а також тривалість моральних страждань, судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення моральної шкоди у розмірі 5 000 грн, що відповідає засадам справедливості, добросовісності та розумності.
Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6Конвенціїпро захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).
Отже, колегія суддів апеляційного суду, погоджується із висновками суду першої інстанції, та вважає, що суд, з урахуванням встановлених фактичних обставин, дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про відшкодування шкоди завданої йому в наслідок ДТП.
Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, а тому підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції не має.
Відповідно до частини 3 статі 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, ціна позову у яких не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Так як ціна позову складає 50 286,16 грн. що менше двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, то судове рішення не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись ст. 141, 374, 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 , залишити без задоволення.
Рішення Самарського районного суду м. Дніпра від 20 серпня 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді: О.В. Халаджи

О.В Агєєв

Л.П. Никифоряк