П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа № 240/2038/25 Головуючий суддя 1-ої інстанції - Нагірняк М.Ф. 
Суддя-доповідач - Полотнянко Ю.П. 
18 березня 2026 року м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді: Полотнянка Ю.П. 
суддів: Драчук Т. О.  Смілянця Е. С. , 
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України" на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 27 травня 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України" про визнання відповіді протиправною, зобов`язання вчинити дії, 
В С Т А Н О В И В :
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України" про визнання відповіді протиправною, зобов`язання вчинити дії.
Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 27.05.2025 позов задоволено.
Визнано протиправною відмову Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» (ДП "Ліси України") в наданні інформації на запит ОСОБА_1 від 23.07.2024 року "23.07.24 ДПЛУ запит Столичний офіс".
Зобов`язано Державне спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України» (ДП "Ліси України") розглянути запит ОСОБА_1 від 23.07.2024 року "23.07.24 ДПЛУ запит Столичний офіс" у повній відповідності до вимог Закону України "Про доступ до публічної інформації".
Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, у якій просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити. В обґрунтування апеляційної скарги апелянт послався на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, що, на його думку, призвело до неправильного вирішення спору.
Апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, у відповідності до вимог п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України. 
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 , як зазначено в позовній заяві, 23 липня 2024 року спільно з громадською організацією "Проти придурків та ідіотів" відповідно до Закону України "Про доступ до публічної інформації" звернувся до Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» (ДП "Ліси України") із запитом від 23.07.2024 року "23.07.24 ДПЛУ запит Столичний офіс" про надання інформації.
У зазначену запиті Позивач просив надати інформацію, а саме:
1) інформацію про набуття ДП "Ліси України" права власності чи користування нерухомим майном (адмінприміщенням) в м.Житомир, по вул.Хлібна,41 (надати копію відповідного розпорядчого документа та акта приймання передачі);
2) інформацію про набуття ДП "Ліси України" права власності чи користування земельною ділянкою під адмінприміщенням в м.Житомир, по вул. Хлібна,41 (вказати кадастровий номер земельної ділянки, надати копію відповідного розпорядчого документа та акта приймання передачі)
3) інформацію про погодження Фондом державного майна України права набуття ДП "Ліси України" права власності чи користування нерухомим майном (адмінприміщенням) та земельною ділянкою під адмінприміщенням в м.Житомир, по вул. Хлібна,41.
Позивач у запиті стверджував, що аналогічний запит зроблено до Столичного лісового офісу, який повідомив, що саме ДП "Ліси України" являється володільцем запитуваної інформації, однак всупереч Закону належному володільцеві не надіслав.
Листом від 29.07.2024 року ДП "Ліси України" Позивачу було повідомлено про розгляд його запиту. Позивача повідомлено, що запитувана інформація не відповідає вимогам запиту на публічну інформацію. Також зазначено, що ДП "Ліси України" не відноситься до суб`єктів владних повноважень визначених ст.13 Закону України "Про доступ до публічної інформації.
Позивач вважає таку відмову протиправною, тому звернувся до суду.
Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з обґрунтованості вимог позивача, відтак і наявності підстав для задоволення позовних вимог.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів враховує наступне.
Приписами частини 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до статті 1 Закону України "Про доступ до публічної інформації" від 13.01.2011 №2939-VI (далі - Закон №2939-VI) публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом.
Згідно з частиною першою статті 19 Закону №2939-VI запит на інформацію - це прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні.
Відповідно до частини п`ятої статті 19 Закону №2939-VI запит на інформацію має містити:
1) ім`я (найменування) запитувача, поштову адресу або адресу електронної пошти, а також номер засобу зв`язку, якщо такий є;
2) загальний опис інформації або вид, назву, реквізити чи зміст документа, щодо якого зроблено запит, якщо запитувачу це відомо;
3) підпис і дату за умови подання запиту в письмовій формі.
Інформаційні запити позивача містять прохання надати публічну інформацію.
Статтею 12 Закону України "Про доступ до публічної інформації" визначено, що суб`єктами відносин у сфері доступу до публічної інформації є:
1) запитувачі інформації - фізичні, юридичні особи, об`єднання громадян без статусу юридичної особи, крім суб`єктів владних повноважень;
2) розпорядники інформації - суб`єкти, визначені у статті 13 цього Закону;
3) структурний підрозділ або відповідальна особа з питань доступу до публічної інформації розпорядників інформації.
Одночасно суд враховує, що в приписи статті 22 Закону № 2939-VI містять вичерпні підстави щодо права розпорядника інформації відмовити в задоволенні запиту, а саме:
1) розпорядник інформації не володіє і не зобов`язаний відповідно до його компетенції, передбаченої законодавством, володіти інформацією, щодо якої зроблено запит;
2) інформація, що запитується, належить до категорії інформації з обмеженим доступом відповідно до частини другої статті 6 цього Закону;
3) особа, яка подала запит на інформацію, не оплатила передбачені статтею 21 цього Закону фактичні витрати, пов`язані з копіюванням або друком;
4) не дотримано вимог до запиту на інформацію, передбачених частиною п`ятою статті 19 цього Закону.
Приписами частини 2 статті 22 Закону № 2939-VI прямо передбачено, що відповідь розпорядника інформації про те, що інформація може бути одержана запитувачем із загальнодоступних джерел, або відповідь не по суті запиту вважається неправомірною відмовою в наданні інформації.
Як вбачається з матеріалів справи, відповідач листом від 29.07.2024 року надав відповідь позивачу на його звернення від 23.07.2024 року, у якому зазначив, що запитувана інформація не відповідає вимогам запиту на публічну інформацію. Також зазначено, що ДП "Ліси України" не відноситься до суб`єктів владних повноважень визначених ст.13 Закону України "Про доступ до публічної інформації.
Разом з тим, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що такі дії Відповідача не узгоджуються із вимогами Закону № 2939-VI.
Так, основним доводом апеляційної скарги є твердження відповідача про те, що він не відповідає жодному з критеріїв, визначених статтею 13 Закону України «Про доступ до публічної інформації», а відтак не є розпорядником публічної інформації та не зобов`язаний надавати відповідь на запит Позивача.
Колегія суддів вважає такі доводи необґрунтованими та такими, що ґрунтуються на помилковому тлумаченні норм матеріального права.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 13 Закону №2939-VI розпорядниками інформації є, зокрема, суб`єкти владних повноважень, а також інші суб`єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства.
Як убачається з матеріалів справи, Державне спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України» є державним підприємством, що перебуває у сфері управління держави та здійснює повноваження з управління, користування та розпорядження державним майном у лісовій галузі.
Інформація, яка була запитана Позивачем, стосується набуття ДП «Ліси України» прав користування або володіння нерухомим майном та земельною ділянкою, що безпосередньо пов`язано з реалізацією підприємством функцій з управління державним майном.
У відповідності до вимог ч.1 ст.20 Закону № 2939-VI розпорядник інформації має надати відповідь на запит на інформацію не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту.
Отже, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що в розумінні вимог ст.13 Закону № 2939-VI Відповідач, як Державне спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України», відносяться до розпорядників інформації для цілей цього Закону.
Одночасно суд враховує, що за визначенням, закріпленим у статті 1 цього ж Закону №2939-VI, публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом.
Таким чином, Відповідач може бути розпорядниками лише тієї інформації, яка була отримана або створена ним в процесі виконання своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у їх володінні.
Посилання апелянта на те, що ДП «Ліси України» не фінансується з державного або місцевих бюджетів та не використовує бюджетні кошти, не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.
Колегія суддів зазначає, що фінансування з бюджету не є єдиною та обов`язковою підставою для визнання суб`єкта розпорядником публічної інформації. Ключовим є не джерело фінансування, а факт володіння інформацією, створеною або отриманою при виконанні визначених законом функцій, що прямо випливає зі статей 1 та 13 Закону №2939-VI.
Крім того, апелянт наполягає, що запитувана інформація не становить суспільного інтересу, а тому не підлягає наданню.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про помилковість такого підходу.
З аналізу положень Закону №2939-VI вбачається, що право на доступ до публічної інформації не обмежується виключно інформацією, яка становить суспільний інтерес.
Навпаки, відповідно до частини другої статті 19 цього Закону запитувач має право звернутися за інформацією незалежно від того, стосується вона його особисто чи ні, без обґрунтування мотивів подання запиту.
Категорія «суспільного інтересу» має значення насамперед при вирішенні питання щодо можливості обмеження доступу до інформації, але не може використовуватися як універсальна підстава для відмови у наданні будь-якої публічної інформації.
Колегія суддів також погоджується з висновком суду першої інстанції щодо непоширення правових позицій Верховного Суду у справі №420/8512/20 на спірні правовідносини, оскільки вони стосувалися зовсім іншого предмета правового регулювання.
Відповідач не врахував, що приписи Закону № 2939-VI визначають порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом, та інформації, що становить суспільний інтерес.
Як правильно встановлено судом першої інстанції, підстави для відмови у наданні інформації є вичерпними та визначені статтею 22 Закону №2939-VI.
Відповідач у своїй відповіді від 29.07.2024 року не послався на жодну з передбачених законом підстав відмови, фактично надавши відповідь не по суті запиту.
Відповідно до частини другої статті 22 Закону №2939-VI така відповідь вважається неправомірною відмовою у наданні публічної інформації.
Щодо доводів апелянта про те, що запит позивача не стосується інформації про структуру, принципи формування та розмір оплати праці, винагороди чи додаткових благ керівника, його заступника, а також особи, яка постійно або тимчасово обіймає посаду члена виконавчого органу чи входить до складу наглядової ради, колегія суддів зазначає, що ця обставина не була підставою для відмови позивачу в наданні відповіді та не була предметом оцінки під час прийняття відповідного рішення.
Отже, висновок суду першої інстанції про протиправність дій Відповідача та неправомірність відмови в наданні запитуваної інформації є обґрунтованим і відповідає нормам матеріального права.
Колегія суддів відхиляє додаткові пояснення апелянта від 12.10.2025 щодо нібито неправильного визначення судом першої інстанції правової природи спірних правовідносин та статусу відповідача, оскільки такі пояснення ґрунтуються на хибному тлумаченні норм Закону України «Про доступ до публічної інформації» та не спростовують встановлених судом першої інстанції фактичних обставин справи. 
Як убачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, запитувана інформація перебуває у володінні ДП «Ліси України» та створена (отримана) ним у процесі здійснення діяльності, пов`язаної з управлінням державним майном. Сам по собі формально-організаційний статус суб`єкта не є визначальним для застосування положень Закону №2939-VI, оскільки вирішальним є факт володіння інформацією, доступ до якої гарантується законом, та наявність або відсутність передбачених статтею 22 цього Закону підстав для відмови в її наданні. 
Доводи апелянта щодо відсутності публічно-правового характеру спору та необхідності його розгляду за правилами іншої юрисдикції колегія суддів вважає безпідставними, оскільки пунктом 7 частини першої статті 19 КАС України прямо віднесено до юрисдикції адміністративних судів спори щодо доступу до публічної інформації. 
Також не заслуговують на увагу твердження апелянта про порушення судом першої інстанції норм процесуального права під час відкриття провадження та розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження, оскільки апелянтом не доведено, що обраний судом порядок розгляду справи призвів або міг призвести до неправильного вирішення спору по суті чи обмежив його процесуальні права. 
З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що додаткові пояснення апелянта фактично зводяться до переоцінки правових висновків суду першої інстанції та повторення доводів апеляційної скарги, яким уже надано належну оцінку, і не містять підстав, що могли б спростувати законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення.
Інші доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки встановлених судом першої інстанції обставин та не містять посилань на нові докази або обставини, які б спростовували правильність ухваленого рішення.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції надав належну оцінку наявним у справі доказам та зробив вірний висновок щодо задоволення позовних вимог.
Підсумовуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції при вирішенні даного публічно-правового спору правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку, а доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають правових підстав для скасування оскаржуваного судового рішення.
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
У Х В А Л И В :
апеляційну скаргу Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України" залишити без задоволення, а рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 27 травня 2025 року - без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її ухвалення та оскарженню не підлягає, крім випадків передбачених пп. "а"-"г" п.2 ч.5 ст. 328 КАС України.

Головуючий	 		Полотнянко Ю.П.	
 	 	 	 	
Судді	 	  	Драчук Т. О.    Смілянець Е. С.