ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД 
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
вул. Володимира Винниченка 1, м. Дніпро, 49505
E-mail: inbox@dp.arbitr.gov.ua, тел. (056) 377-18-58, fax (056) 377-38-63

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.02.2026	м. Дніпро	Справа № 904/6888/25	

Господарський суд Дніпропетровської області
у складі судді Дупляка С.А.,
без повідомлення (виклику) учасників справи,
дослідивши у спрощеному позовному провадженні матеріали справи №904/6888/25
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "КОМПЛЕКС 2011"
до Товариства з обмеженою відповідальністю "АБП-ОІЛ"
про стягнення грошових коштів,

в с т а н о в и в:

1. ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ ТА ПРОЦЕСУАЛЬНІ ДІЇ У СПРАВІ

Товариство з обмеженою відповідальністю "КОМПЛЕКС 2011" (далі - позивач) звернулося до Господарського суду Дніпропетровської області з позовною заявою від 05.12.2025 за вих. №б/н до Товариства з обмеженою відповідальністю "АБП-ОІЛ" (далі - відповідач) про стягнення 200.033,23 грн безпідставно набутих грошових коштів.
Судові витрати позивач просить суд стягнути з відповідача.
Автоматизованою системою документообігу суду для розгляду справи №904/6888/25 визначено суддю ДУПЛЯКА Степана Анатолійовича, що підтверджується протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05.12.2025.
Ухвалою від 05.12.2025 позовну заяву залишено без руху, запропоновано позивачу надати: докази сплати судового збору у розмірі 2.422,40 грн; належним чином засвідчену копію рахунку на оплату від 01.09.2025 №9037, що відповідає вимогам ч. 2 ст. 164 ГПК України. 
Через підсистему "Електронний суд" 08.12.2025 від позивача надійшла заява від 06.12.2025 за вих. №б/н про усунення недоліків, до якої заявник додав платіжну інструкцію від 06.12.2025 №1707 на суму 2.422,40 грн та скріншот рахунку на оплату від 01.09.2025 №9037, який належно засвідчений відповідно до вимог ст. 164 ГПК України.
Ухвалою від 15.12.2025 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи вирішено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без призначення судового засідання та без виклику учасників справи за наявними у ній матеріалами (в порядку письмового провадження).
Через підсистему «Електронний суд» 30.12.2025 від відповідача надійшов відзив від 30.12.2025, у якому відповідач просить у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

Згідно з ч. 4 ст. 240 ГПК України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.
Дослідивши матеріали справи, повно та всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийняв рішення у справі.
З урахуванням режиму воєнного стану та можливості повітряної тривоги в місті Дніпрі у Господарському суді Дніпропетровської області встановлено особливий режим роботи й запроваджено відповідні організаційні заходи. А тому, справу розглянуто у розумні строки, ураховуючи вищевказані обставини та факти.

Стислий виклад позиції позивача

Позов мотивовано тим, що у вересні 2025 року у позивача виникла необхідність закупівлі дизельного палива. Позивач аналізував ринок та отримував рахунки від різних постачальників для порівняння цін. 
Позивач отримав від відповідача фото-скріншот рахунку №9037 від 01.09.2025 на суму 200.033,23 грн, у т.ч. ПДВ 33.338,87 грн, який було передано на оплату.
Внаслідок бухгалтерської помилки, через значне навантаження, платіжною інструкцією №1659 від 01.09.2025 позивач помилково перерахував зазначену суму на рахунок ТОВ «АБП-ОІЛ». При цьому жодного договору на поставку дизельного палива між сторонами укладено не було, а дизельне паливо позивач фактично не отримав.
Після виявлення помилки позивач звернувся до керівництва відповідача з вимогою повернути кошти, однак повернення здійснено не було. 14.10.2025 позивач направив офіційну письмову заяву про повернення коштів, що підтверджується поштовими документами, але відповіді так і не отримав.
Станом на листопад 2025 року відповідач не повернув кошти та не поставив паливо, повністю проігнорувавши законні вимоги позивача, у зв`язку з чим останній був змушений звернутися до суду.
Позивач вважає, що перерахування 200.033,23 грн здійснено без правових підстав, оскільки між сторонами не існувало договірних зобов`язань, що відповідно до ст. 1212 ЦК України є підставою для повернення безпідставно набутого майна. 
У зв`язку з чим позивач просить суд стягнути з відповідача 200.033,23 грн безпідставно отриманих коштів.

Стислий виклад позиції відповідача

Відповідач вважає позовні вимоги необґрунтованими, просить в задоволенні позову відмовити та зазначає, що позивач у позовній заяві двічі підтвердив відсутність укладеного між сторонами договору на поставку пального станом на 01.09.2025, а також визнав, що перерахував грошові кошти добровільно, не маючи жодного обов`язку їх сплачувати.
Водночас у платіжній інструкції №1659 від 01.09.2025 зазначено призначення платежу: «За дизельне паливо Євро по рахунку №9037», а у самому рахунку №9037 вказано підставу - договір поставки №01/09/2025-01 від 01.09.2025, який, позивачем до матеріалів справи не долучено. Крім того, рахунок не містить підпису та печатки відповідача, а лише засвідчений позивачем, що свідчить про одностороннє формування первинних документів.
Таким чином, позивач самостійно, добровільно та усвідомлено перерахував кошти, знаючи про відсутність будь-яких договірних або інших зобов`язань, а тому його вимоги про повернення коштів є суперечливими та недобросовісними.
На думку відповідача, оскільки позивач усвідомлював відсутність правових підстав для сплати, але все ж здійснив платіж, його вимоги про повернення коштів не відповідають положенням ст. 1212 ЦК України, принципам справедливості, добросовісності та розумності.
У зв`язку з чим відповідач просить суд відмовити у задоволенні позову про стягнення 200.033,23 грн безпідставно набутих коштів.

2. ВИКЛАД ОБСТАВИН СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНИХ СУДОМ

Предметом доказування у справі, відповідно до ч. 2 ст. 76 ГПК України, є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
У даному випадку до предмета доказування входять такі обставини: укладання/не укладення договору, наявності/відсутності підстав для повернення перерахованих позивачем відповідачу коштів у розмірі 200.033,23 грн.

Суд встановив, що платіжною інструкцією № 1659 від 01.09.2025 позивач перерахував грошові кошти в розмірі 200.033,23 грн на рахунок ТОВ«АБП-ОІЛ» (ЄДРПОУ 39990187) на р/р НОМЕР_1 у АТ КБ «Приватбанк» з призначенням платежу: «за паливо дизельне Євро по рах № 9037 від 01.09.2025 р. в т.ч. ПДВ 20% 33338.87 грн».

Як у позові зазначає позивач, від бухгалтерії Товариства з обмеженою відповідальністю ТОВ«АБП-ОІЛ» (далі - відповідача) Товариством з обмеженою відповідальністю "КОМПЛЕКС 2011" (далі - позивач) було отримано фото скріншот рахунку № 9037 від 01.09.2025 за дизельне паливо Євро у розмірі 200.033,23 грн.
Через деякий час після отримання рахунків на придбання дизельного палива позивач провів бухгалтерську перевірку, під час якої було встановлено, що через велике навантаженя та великий обсяг сплати рахунків була допущена бухгалтерська помилка внаслідок якої платіжною інструкцією № 1659 від 01.09.2025 позивач помилково перерахував відповідачу грошові кошти в розмірі 200.033,23 грн.
В свою чергу позивач не отримував від жодного дизельного палива євро, за яке було помилково перераховані грошові кошти у розмірі 200.033,23 грн. 
Між сторонами позивачем та відповідачем не було укладено та підписаного будь-якого договору на поставку палива від 01.09.2025 або будь-яких інших укладених в належній формі правочинів, угод, договорів про поставку дизельного палива відповідно до вимог законодавства України для здійснення такого перерахування. 
Також позивач зазначає, що через деякий час зв`язався з керівництвом відповідача для повернення безпідставно перерахованих грошових коштів до позивача і останній обіцяв провести у себе бухгалтерську звірку та негайно повернути грошові кошти в розмірі 200.033,23 грн, які були безпідставно отримані ним від позивача, однак ніяких фактичних дії з боку відповідача з повернення безпідставно отриманих грошових коштів до позивача не відбувалося. 

14.10.2025 позивач звернувся до відповідача з вимогою про повернення безпідставно отриманих грошових коштів в розмірі 200.033,23 грн за вих. № 20, що підтверджується поштовою накладною за № 6904100114648 від 14.10.2025, фіскальним чеком № 386087 та описом від 14.10.2025.Відповіді на свою вимогу про повернення безпідставно отриманих грошових коштів позивач від відповідача не отримав. 

Станом на листопад 2025 року відповідач від позивача дизельного палива не отримав, відповідач також не здійснив будь яких дії з повернення безпідставно отриманих грошових коштів у розмірі 200.033,23 грн. 

Наведені вище обставини і зумовили звернення позивача до суду з даним позовом.

3. ПОЗИЦІЯ СУДУ

Предметом позову позивач визначив стягнення 200.033,23 грн помилково перерахованих коштів.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов таких висновків.
Згідно ст. 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ст. 20 цього Кодексу право на захист особа здійснює на свій розсуд.
Відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права є предметом регулювання глави 83 ЦК України.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.
Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: повернення виконаного за недійсним правочином; витребування майна власником із чужого незаконного володіння; повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.
Кондикційне зобов`язання виникає за наявності таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.
Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.
Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в незаборонений цивільним законодавством спосіб, з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків. Зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені ч. 2 ст. 11 ЦК України.
Верховний Суд у постанові від 25.01.2018 у справі № 910/11210/16 зробив правовий висновок з питання застосування ст. 1212 ЦК України, згідно з якого конструкція ст. 1212 ЦК України, як і загалом норм глави 83 ЦК України, свідчать про необхідність установлення так званої «абсолютної» безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору.
Загальна умова ч. 1 ст. 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, отримане однією зi сторін у зобов`язанні підлягає поверненню iншiй стороні на пiдставi ст. 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.
Таким чином, із змісту зазначеної норми вбачається, що підставою виникнення зобов`язання, визначеного даною нормою, є сукупність наступних умов: набуття (збереження) майна (майном також є грошові кошти) однією особою за рахунок іншої; відсутність для цього підстав, або коли така підстава згодом відпала. До таких підстав відноситься також випадок, коли зобов`язання було припинено на вимогу однієї із сторін, якщо це допускається договором або законом. Зокрема, внаслідок відмови кредитора від прийняття виконання у зв`язку тим, що виконання зобов`язання втратило інтерес для нього через прострочення боржника. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 14.08.2018 по справі № 910/9055/17.
Тобто, у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, ст. 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.
Статтею 11 Цивільного кодексу України визначено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Згідно ч. 1 ст. 202, ст. 205 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. У випадках, встановлених договором або законом, воля сторони до вчинення правочину може виражатися її мовчанням.
Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною (стаття 638 ЦК України).
Згідно з приписами ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.
Відповідно до статті 181 Господарського кодексу України, який діяв на момент виникнення спірних правовідносин, господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.
Суд встановив, що позивач платіжною інструкцією № 1659 від 01.09.2025 перерахував грошові кошти в розмірі 200.033,23 грн на рахунок ТОВ«АБП-ОІЛ» (ЄДРПОУ 39990187) на р/р НОМЕР_1 у АТ КБ «Приватбанк» з призначенням платежу: «за паливо дизельне Євро по рах № 9037 від 01.09.2025 р. в т.ч. ПДВ 20% 33338.87 грн».

Позивач у позовній заяві стверджує, що вказані вище кошти перераховано помилково, оскільки від бухгалтерії Товариства з обмеженою відповідальністю ТОВ«АБП-ОІЛ» (далі - відповідача) Товариством з обмеженою відповідальністю "КОМПЛЕКС 2011" (далі - позивач) було отримано фото скріншот рахунку № 9037 від 01.09.2025 за дизельне паливо Євро у розмірі 200.033,23 грн.
Через деякий час після отримання рахунків на придбання дизельного палива позивач провів бухгалтерську перевірку, під час якої було встановлено, що через велике навантаженя та великий обсяг сплати рахунків була допущена бухгалтерська помилка внаслідок якої платіжною інструкцією № 1659 від 01.09.2025 позивач помилково перерахував відповідачу грошові кошти в розмірі 200.033,23 грн.
В свою чергу позивач не отримував від жодного дизельного палива євро за яке було помилково перераховані грошові кошти у розмірі 200.033,23 грн. 
Між сторонами позивачем та відповідачем не було укладено та підписаного будь якого договору на поставку палива від 01.09.2025 або будь яких інших укладених в належній формі правочинів, угод, договірів про поставку дизельного палива відповідно до вимог законодавства України для здійснення такого перерахування. 
Також позивач зазначає, що через деякий час зв`язався з керівництвом відповідача для повернення безпідставно перерахованих грошових коштів до позивача і останній обіцяв провести у себе бухгалтерську звірку та негайно повернути грошові кошти в розмірі 200.033,23 грн, які були безпідставно отримані ним від позивача, однак ніяких фактичних дії з боку відповідача з повернення безпідставно отриманих грошових коштів до позивача не відбувалося. 

14.10.2025 позивач звернувся до відповідача з вимогою про повернення безпідставно отриманих грошових коштів в розмірі 200.033,23 грн за вих. № 20, що підтверджується поштовою накладною за № 6904100114648 від 14.10.2025, фіскальним чеком № 386087 та описом від 14.10.2025.Відповіді на свою вимогу про повернення безпідставно отриманих грошових коштів позивач від відповідача не отримав. 

Станом на листопад 2025 року відповідач від позивача дизельного палива не отримав, відповідач також не здійснив будь яких дії з повернення безпідставно отриманих грошових коштів у розмірі 200.033,23 грн. 

Судом встановлено, що у матеріалах справи відсутні будь-які докази (специфікації, видаткові накладні, товарно-транспортні накладні) отримання позивачем товару (дизельного палива).

Відповідач в свою чергу зазначає, що позивач у позовній заяві двічі підтвердив відсутність укладеного між сторонами договору на поставку пального станом на 01.09.2025, а також визнав, що перерахував грошові кошти добровільно, не маючи жодного обов`язку їх сплачувати.
Водночас у платіжній інструкції №1659 від 01.09.2025 зазначено призначення платежу: «За дизельне паливо Євро по рахунку №9037», а у самому рахунку №9037 вказано підставу - договір поставки №01/09/2025-01 від 01.09.2025, який, позивачем до матеріалів справи не долучено. Крім того, рахунок не містить підпису та печатки відповідача, а лише засвідчений позивачем, що свідчить про одностороннє формування первинних документів.
Таким чином, відповідач стверджує, що позивач самостійно, добровільно та усвідомлено перерахував кошти, знаючи про відсутність будь-яких договірних або інших зобов`язань, а тому його вимоги про повернення коштів є суперечливими та недобросовісними. При цьому відповідач визнає відсутність будь-яких договірних або інших зобов`язань між сторонами.
Водночас, на думку відповідача, оскільки позивач усвідомлював відсутність правових підстав для сплати, але все ж здійснив платіж, його вимоги про повернення коштів не відповідають положенням ст. 1212 ЦК України, принципам справедливості, добросовісності та розумності.
У зв`язку з чим відповідач просить суд відмовити у задоволенні позову про стягнення 200.033,23 грн безпідставно набутих коштів.

З огляду на викладене у суду відсутні підстави стверджувати, що сторони досягли згоди про предмет договору.

Згідно ж зі ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Так, у рішенні Європейського суду з прав людини від 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") наголошено, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". …Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 01.12.2020 року у справі №904/1103/20 та від 25.06.2020 року у справі №924/266/18.
Стандарт доказування "вірогідність доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати саме ту їх кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.
Відповідно до статті 79 Господарського процесуального України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.
В п. 53 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Федорченко та Лозенко проти України" від 20.09.2012 року зазначено, що при оцінці доказів суд керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Тобто, аргументи сторони мають бути достатньо вагомими, чіткими та узгодженими.
У зазначеному аспекті суд виходить з того, що надані позивачем докази на підтвердження факту отримання відповідачем грошових коштів без належної на то правової підстави в сумі 200.033,23 грн, є належними, допустимими та більш вірогідними доказами.
Водночас, судом враховано, що вказівка призначення платежу при перерахунку коштів, з урахуванням принципу розумності, не може бути кваліфікована як дотримання письмової форми (єдиний документ, чи декілька документів, розписка чи інший документ), що підтверджує домовленість про отримання грошей саме за певним договором та умови такого договору, оскільки призначення платежу вказує особу, яка перераховує грошові кошти. Дійсно, в певних випадках в приватному праві призначення платежу може мати значення, наприклад при визначенні того, яке грошове зобов`язання погашається, але не для підтвердження укладення певного договору (пункт 64 постанови Верховного Суду від 28.02.2024 у справі №922/3289/21).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2019 у справі № 924/1473/15, зокрема у пункті 7.43, зазначено, що суд, з`ясувавши у розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу в обґрунтування своїх вимог або заперечень послалися не на ті норми, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує у прийнятті рішення саме такі норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.
Враховуючи вказаний висновок Великої Палати Верховного Суду та надаючи правову кваліфікацію спірним правовідносинам щодо застосування до них ст. 693 ЦК України (на яку посилається позивач), суд зазначає, що до спірних правовідносин щодо повернення коштів підлягають застосуванню положення ст. 1212 ЦК України.
Як зазначалось вище, положеннями частин 1, 3 статті 1212 ЦК України визначено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи без достатньої правової підстави (безпідставне набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються також до вимог, зокрема, про повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні. Таким чином, із змісту зазначеної норми вбачається, що підставою виникнення зобов`язання, визначеного даною нормою, є сукупність наступних умов: набуття (збереження) майна (майном також є грошові кошти) однією особою за рахунок іншої; відсутність для цього підстав, або коли така підстава згодом відпала. До таких підстав відноситься також випадок, коли зобов`язання було припинено на вимогу однієї із сторін, якщо це допускається договором або законом.
У статті 1212 ЦК України врегульовані недоговірні відносини, коли особа набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно). З моменту безпідставного набуття такого майна або з моменту, коли підстава його набуття відпала, утримання особою такого майна є неправомірним. Тому зобов`язання з повернення потерпілому такого майна особаповинна виконати відразу після його безпідставного набуття або відпадіння підстави набуття цього майна.
Такого ж висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 07.02.2024 у справі № 910/3831/22 та відступила від висновків, викладених у постанові Касаційного цивільного суду від 02 лютого 2021 року у справі №330/2142/16-ц та постановах Касаційного господарського суду від 23 квітня 2019 року у справі №918/47/18, від 17 серпня 2021 року у справі №913/371/20 та від 27 березня 2019 року у справі №905/1313/18.
Враховуючи вищенаведене, за відсутності у матеріалах справи доказів укладення між сторонами договору або надання відповідачем послуг на суму 200.033,23 грн, у відповідача наявний обов`язок повернути перераховані позивачем грошові кошти у зазначеному розмірі на підставі статті 1212 Цивільного кодексу України.

При цьому суд враховує, що відповідач не заперечує того факту, що починаючи з 01.09.2025 (перерахування позивачем коштів) відповідач такого товару позивачу не поставляв.
Доказів виставлення позивачу рахунку, передачі позивачу товару за видатковою накладною чи актом прийняття-передачі (з відповідними підписами сторін) відповідач суду не надав.

З урахуванням встановлених вище обставин справи у їх сукупності суд вважає, що відповідач не спростував твердження позивача про помилковість перерахування спірних коштів, а також не довів наявності у відповідача правових підстав для утримання таких коштів.
Встановлені судом обставини не підтверджують наявності між сторонами договірних зобов`язань, докази протилежного в матеріалах справи відсутні, у зв`язку з чим перераховані позивачем на рахунок відповідача грошові кошти у розмірі 200.033,23 грн, з урахуванням приписів статті 1212 Цивільного кодексу України, вважаються такими, що безпідставно набуті відповідачем.
Відповідно до частини 1 статті 1213 Цивільного кодексу України набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі.

Відповідно до ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.
Згідно зі ст. ст. 76, 77 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
Належних доказів на підтвердження своїх доводів, викладених у відзиві на позов та письмових поясненнях, відповідач суду не надав.
Як зазначено у п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Європейський суд з прав людини у пункті 6 рішення від 05 жовтня 2023 року у справі "Леонтьєв та інші проти України" (Leontyev and оthers v. Ukraine) виснував, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує національні суди обґрунтовувати свої рішення. Це зобов`язання не можна розуміти як таке, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, і питання дотримання цього зобов`язання має вирішуватись виключно з огляду на обставини справи (див. рішення від 09 грудня 1994 року у справах "Руіз Торія проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain), пункт 29, та "Гарсія Руіз проти Іспанії" (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, пункт 26). Ці принципи застосовувалися в низці справ проти України (див., наприклад, рішення від 15 листопада 2007 року у справі "Бендерський проти України" (Benderskiy v. Ukraine), заява № 22750/02, пункти 42-47; від 18 липня 2006 року у справі "Проніна проти України" (Pronina v. Ukraine), заява №63566/00, пункт 25; від 07 жовтня 2010 року у справі "Богатова проти України" (Bogatova v. Ukraine), заява № 5231/04, пункти 18, 19).
Також Європейський суд з прав людини вказував, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Беручи до уваги наведене, всі інші аргументи учасників справи суд з урахуванням п. 5 ч. 4 ст. 238 ГПК України відхиляє як такі, що не стосуються предмета спору, є явно необґрунтованими та неприйнятними з огляду на законодавство та усталену судову практику.
У справі, що розглядається суд дійшов висновку, що позовні вимоги із зазначених позивачем підстав підлягають задоволенню.

Судові витрати

Згідно зі ст. 129 ГПК України витрати зі сплаті судового збору покладаються на відповідача у розмірі 2.422,40 грн.

Відповідно до п. п. 1 п. 2 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до господарського суду позовної заяви ставка судового збору становить 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб і не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
При цьому частиною першою цієї статті передбачено, що судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.
Водночас, ч. 3 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» встановлено понижуючий коефіцієнт у розмірі 0,8 для сплати судового збору у разі подання до суду документів у електронній формі.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.11.2022 у справі №916/228/22 наголосила, що при поданні позову через Електронний суд судовий збір розраховується з понижуючим коефіцієнтом.
Аналогічні правові позиції містяться в постанові Касаційного господарського суду Верховного Суду від 16.01.2023 у справі №905/1977/21, постанові Касаційного господарського суду Верховного Суду від 06.06.2024 у справі №906/1091/23, постанові Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 14.12.2023 у справі №263/4787/15-ц.
Позовна заява у справі №904/6888/25 була сформована в системі «Електронний суд», а тому правомірним є застосування ставки судового збору з понижуючим коефіцієнтом 0,8, що становить 2.422,40 грн (3.028*1,5%*0,8), який, з урахуванням положень ст. 129 ГПК України, покладається на відповідача.
Крім цього, господарський суд вважає за доцільне надати роз`яснення щодо повернення сплаченої суми судового збору за подання позовної заяви, у зв`язку із внесенням судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.
Відповідно до ч. 2 ст. 123 ГПК України розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.
Стаття 7 Закону України "Про судовий збір" містить вичерпний перелік пунктів, за якими повертається сплачена сума судового збору.
Так, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону України "Про судовий збір" сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду, зокрема, у разі внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.
Таким чином у позивача наявна можливість повернути судовий збір у загальному розмір 605,60 грн (3.028,00 грн 2.422,40 грн).

Керуючись ст.ст. 73 - 79, 86, 129, 233, 238, 240, 241 ГПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги задовольнити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "АБП-ОІЛ" (53207, Дніпропетровська область, місто Нікополь, вул. Невського Олександра, будинок 4; ідентифікаційний код 39990187) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "КОМПЛЕКС 2011" (69124, Запорізька область, місто Запоріжжя, ВУЛИЦЯ ВИПРОБУВАЧІВ, будинок 1-А; ідентифікаційний код 20482701) 200.033,00 грн (двісті тисяч тридцять три грн 00 к.) безпідставно отриманих коштів, 2.422,40 грн (дві тисячі чотириста двадцять дві грн 40 к.) судового збору.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення суду може бути оскаржене протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання апеляційної скарги до Центрального апеляційного господарського суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя С.А. Дупляк