ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 2-6852/2008  Номер провадження 22-ц/814/1422/26	Головуючий у 1-й інстанції Бурбак В.М.  Доповідач ап. інст. Пилипчук Л. І.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
24 березня 2026 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючий суддя Пилипчук Л.І.,
судді Дряниця Ю.В., Чумак О.В.,
секретар Дороженко Р.Г.,
з участю представника ГО «Музей «Будинок Рабина» - адвоката Кулика Р.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою особи, яка участі у справі не приймала, - Громадської організації «Музей «Будинок Рабина»
на рішення Октябрського районного суду м.Полтави від 17 грудня 2008 року, постановлене суддею Бурбаком В.М., 
у справі за позовом ОСОБА_1 до виконавчого комітету Октябрської районної у м.Полтаві ради, третя особа: ОСОБА_2 , про визнання права власності на самочинне будівництво,

в с т а н о в и в:
27.10.2008 ОСОБА_1 звернулася в суд із позовом, у якому просила визнати за нею право власності на самочинно збудований капітальний гараж розміром 3,10 х 4,40 м, площею 13,64 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
В обґрунтування підстав позову зазначає, що разом із сином ОСОБА_2 є співвласниками квартири АДРЕСА_2 . Влітку 1970 року поблизу будинку вони самочинно збудували капітальний гараж розміром 3,10 х 4,40 м, площею 13,64 кв.м. На початку жовтня 2007 року вона вирішила узаконити цей гараж для чого звернулася із письмовою заявою до виконавчого комітету Октябрської районної у м.Полтаві ради. Проте листом від 26.10.2007 №02-32/4563 їй було роз`яснено судовий порядок визнання права власності на самочинне будівництво.
Рішенням Октябрського районного суду м.Полтави від 17.12.2008 визнано за ОСОБА_1 право власності на самочинно побудований капітальний гараж розміром 3,10 х 4,40 м, площею 13,64 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Рішення районного суду вмотивовано тим, що позивачка є власницею квартири, розташованого у житловому будинку поблизу якого у 1970 році збудувала гараж, який відповідає діючим нормативам. 
08.12.2025 рішення районного суду оскаржила особа, яка участі у справі не приймала - Громадська організація «Музей «Будинок Рабина». Посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення районного суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.
Зазначає, що Громадська організація «Музей «Будинок Рабина» створена з метою формування та захисту національно-культурної спадщини Єврейського народу на території Полтавщини, відновлення будівлі та захисту пам`ятки архітектури місцевого значення - Будинку Рабина по вул.Гоголя,8 у м.Полтаві. 
Наголошує, що самочинне будівництво відбулося на території охоронюваної зони пам`ятки архітектури, а тому судом при постановленні оскаржуваного рішення не було враховано норми законодавства, які станом на 2008 рік унормовували можливість узаконення самочинного будівництва на історико-архітектурній території міста. 
Так, рішенням Полтавської міської ради від 24.02.1993 «Про доповнення до переліку пам`ятників історії та архітектури місцевого значення, затвердженого 11 сесією міської ради народних депутатів» Будинку Рабина по вул.Гоголя,8 у м.Полтаві включено до переліку пам`яток архітектури.
Просить урахувати лист Департаменту земельних і водних ресурсів та земельного кадастру Полтавської міської ради від 23.10.2025, яким підтверджено, що земельна ділянка прибудинкової території будинку АДРЕСА_1 належить до Центрального історичного ареалу та комплексної охоронної зони пам`яток.
Наголошує, що оскаржуване судове рішення не містить посилань на здійснення самочинного будівництва в охоронній зоні, а також наявності у позивачки дозволу відповідного органу охорони культурної спадщини на будівництво та узаконення гаража.
Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 22.01.2026 відкрито апеляційне провадження; у справі закінчено підготовчі дії та призначено її до судового розгляду, про що постановлена ухвала апеляційного суду від 23.01.2026.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив. 
У суді апеляційної інстанції представник ГО «Музей «Будинок Рабина» - адвокат Кулик Р.О. доводи апеляційної скарги підтримав, наполягаючи на її задоволенні та скасуванні судового рішення.
Інші учасники судового процесу, будучи належним чином повідомленими про день та час розгляду справи в судове засідання до суду апеляційної інстанції не з`явилися, що з огляду на положення частини другої статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи за їх відсутності.
Судом першої інстанції установлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 належать на праві приватної спільної часткової власності по 1/2 частині кожному на квартиру АДРЕСА_2 , що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 27.02.2007 №1664./а.с.7/
06.12.2007 ГЖЕД-1 повідомила суд, що не заперечує проти узаконення гаражу, який розташований біля житлового будинку АДРЕСА_3 , квартиронаймач ОСОБА_1 )./а.с.10/
ПП ОСОБА_3 складено технічний висновок про стан гаражу біля будинку АДРЕСА_1 , за яким: 1) планування, склад та технологічний зв`язок приміщень відповідають діючим нормативним документам; 2) шкідливого впливу на основні конструктивні елементи, їх перевантаження чи механічного пошкодження не здійснено; 3) застосовані будівельні матеріали та вироби відповідають державним будівельним стандартам; 4) обстеженням не виявлено слідів перевантаження перекриття на внутрішніх ні на зовнішніх стінах; 5) якість виконаних будівельних робіт та застосованих будівельних матеріалів задовільна; 6) приміщення має самостійний вхід; 7) виконане будівництво рекомендоване для затвердження відповідними органами державної влади./а.с.11-19/
Згідно із висновком спеціаліста будівельно-технічного дослідження №433, складеного науковими співробітниками Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз ім.засл. професора М.С. Бокаріуса, ринкова вартість гаража в домоволодінні по АДРЕСА_1 , який оцінюється, може складати 14410,00 грн./а.с.21-26/
Задовольняючи позовні вимоги, районний суд виходив із того, що згідно із технічним висновком гараж відповідає діючим нормативам. Тоді як ОСОБА_1 та ГЖЕД-1 не заперечують проти вимог позову.
Стосовно наявності порушеного права ГО «Музей «Будинок Рабина», колегія суддів ураховує наступне
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним та безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Такі засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.
За змістом статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, що відповідно до статті 6 Конвенції повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.
Частиною першою статті 17 ЦПК України передбачено, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси (частина третя статті 18 ЦПК України).
Відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
Рішення є таким, що прийняте про права, інтереси та (або) обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, лише тоді, якщо в мотивувальній частині рішення містяться висновки суду про права, інтереси та (або) обов`язки цієї особи, або у резолютивній частині рішення суд прямо вказав про права, інтереси та (або) обов`язки такої особи. Будь-який інший правовий зв`язок між скаржником і сторонами спору не може братися до уваги. Подібні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 13.01.2021 у справі №466/5766/13-ц, від 29.06.2021у справі №201/751/14-ц, від 12.01.2022 у справі №761/41876/18.
У такому випадку рішення порушує не лише матеріальні права осіб, не залучених до участі у справі, а й їх процесуальні права, що витікають із сформульованого в пункті 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основних свобод положення про право кожного на справедливий судовий розгляд при визначенні його цивільних прав і обов`язків.
При постановленні рішення, яким визнано за ОСОБА_1 право власності на самочинно побудований капітальний гараж, суд першої інстанції залишив поза увагою, що земельна ділянка на якій він розташований ( АДРЕСА_1 ) рішенням Полтавської міської ради народних депутатів 15 сесії 21 скликання «Про доповнення до переліку пам`ятників історії та архітектури місцевого значення, затвердженого 11 сесією міської ради народних депутатів» включена до переліку пам`яток архітектури та належить до Центрального історичного ареалу та комплексної охоронної зони пам`яток.
Відповідний орган культурної спадщини не був залучений до участі у справі, а тому не залежно від того, що участь у справі приймав виконавчий комітет Октябрської міської у м.Полтаві ради, який при вирішення спору послався на розсуд суду, колегія суддів дійшла висновку, що судовим рішенням порушено права, свободи, інтереси та обов`язки ГО «Музей Будинок Рабина», метою діяльності якої є відновлення будівлі та захист пам`ятки архітектури місцевого значення - Будинок Рабина по АДРЕСА_1 ; створення та функціонування музею на базі Будинку Рабина; здійснення на базі Будинку Рабина наукової та культурно-освітньої діяльності; сприяння волонтерській та медичній діяльності.
По суті вимог позову, колегія суддів ураховує наступне
Відповідно до частин першої-четвертої статті 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.
Отже, наявність хоча б однієї із трьох зазначених у частині першій статті 376 ЦК України ознак свідчить про те, що об`єкт нерухомості є самочинним.
Формулювання положень статті 376 ЦК України виключають можливість існування інших способів легітимізації самочинного будівництва та набуття права власності на таке нерухоме майно, ніж ті, що встановлені цією статтею.
Кожна із зазначених ознак є самостійною і достатньою для того, щоб визнати об`єкт нерухомого майна самочинним будівництвом. Тому при вирішенні спору, що виникає у зв`язку із будівництвом на земельній ділянці об`єкта нерухомості, повинні досліджуватися питання щодо наявності документів про виділення земельної ділянки, дозвільної документації на будівництво спірних об`єктів та щодо відповідності побудованого об`єкта будівельним нормам і правилам (подібний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 18.09.2024 у справі №915/1268/23).
Як неодноразово зазначала Велика Палата Верховного Суду, реєстрація права власності на самочинне будівництво за особою, що здійснила таке будівництво, у силу положень законодавства та приписів частини другої статті 376 ЦК України не змінює правового режиму такого будівництва як самочинного з метою застосування, зокрема, положень частини 4 цієї статті (постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.06.2020 у справі №680/214/16, від 15.11.2023 у справі №916/1174/22, від 07.04.2020 у справі №916/2791/13, від 23.06.2020 у справі №680/214/16, від 20.07.2022 у справі №923/196/20).
Крім того, не допускається набуття права власності на споруджені об`єкти нерухомого майна особою, яка не має права власності або такого іншого речового права на земельну ділянку, що передбачає можливість набуття права власності на будівлі, споруди, розташовані на відповідній ділянці. Виходячи з принципу єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди право власності на об`єкт нерухомого майна набуває той, хто має речове право на земельну ділянку (постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.02.2021 у справі №910/2861/18 (пункти 92-94), від 20.07.2022 у справі №923/196/20 (пункт 35), від 15.11.2023 у справі № 916/1174/22 (пункт 103)).
Із матеріалів справи убачається, що на момент постановлення оскаржуваного рішення земельна ділянка по АДРЕСА_1 , кадастровий номер 5310137000:15:007:0235 була комунальною власністю та на підставі рішенням Полтавської міської ради народних депутатів 15 сесії 21 скликання «Про доповнення до переліку пам`ятників історії та архітектури місцевого значення, затвердженого 11 сесією міської ради народних депутатів» від 24.02.1993 була включена до переліку пам`яток архітектури, а отже належить до Центрального історичного ареалу та комплексної охоронної зони пам`яток.
Згідно із пунктом «в» частини першої статті 53 ЗК України, у редакції від 14.10.2008, до земель історико-культурного призначення належать землі, на яких розташовані: архітектурні ансамблі і комплекси, історичні центри, квартали, площі, залишки стародавнього планування і забудови міст та інших населених пунктів, споруди цивільної, промислової, військової, культової архітектури, народного зодчества, садово-паркові комплекси, фонова забудова.
Частиною третьою статті 32 Закону України «Про охорону культурної спадщини», у редакції, чинній на момент постановлення оскаржуваного рішення, визначено, що на охоронюваних археологічних територіях, у межах зон охорони пам`яток, історичних ареалів населених місць, занесених до Списку історичних населених місць України, забороняються містобудівні, архітектурні чи ландшафтні перетворення, будівельні, меліоративні, шляхові, земляні роботи без дозволу відповідного органу охорони культурної спадщини.
За правилами частини першої статті 3 цього Закону державне управління у сфері охорони культурної спадщини покладається на Кабінет Міністрів України, спеціально уповноважені органи охорони культурної спадщини. До спеціально уповноважених органів охорони культурної спадщини належать: центральний орган виконавчої влади у сфері охорони культурної спадщини; орган охорони культурної спадщини Ради міністрів Автономної Республіки Крим; органи охорони культурної спадщини обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій; органи охорони культурної спадщини районних державних адміністрацій; органи охорони культурної спадщини місцевого самоврядування. 
У справі, яка переглядається, відсутні докази, які б підтверджували, що спеціально уповноважений орган охорони культурної спадщини надав дозвіл на здійснення будівельних робіт у межах зони Центрального історичного ареалу та комплексної охоронної зони пам`яток, а також докази, які б свідчили, що самочинно побудований капітальний гараж розміром 3,10х4,40 м, площею 13,64 кв.м, знаходиться поза визначеної зони та належить до земель житлової та громадської забудови. 
При постановленні оскаржуваного рішення суд першої інстанції викладене залишив поза увагою. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року), (Проніна проти України, №63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Враховуючи викладене, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення районного суду скасуванню, із постановленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.
Згідно зі статтею 141, 144 ЦПК України із позивача на користь ГО «Музей «Будинок Рабина» підлягає стягненню понесений останнім судовий збір за подачу апеляційної скарги у розмірі 77,25 грн.

Керуючись ст.ст.367, 368, 374, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу особи, яка участі у справі не приймала - Громадської організації «Музей «Будинок Рабина» - задовольнити.
Рішення Октябрського районного суду м.Полтави від 17 грудня 2008 року - скасувати.
Ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 до виконавчого комітету Октябрської районної у м.Полтаві ради, третя особа: ОСОБА_2 , про визнання права власності на самочинне будівництво, - відмовити.
Стягнути із ОСОБА_1 на користь Громадської організації «Музей «Будинок Рабина» судовий збір у розмірі 77,25 грн.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 31.03.2026.

Головуючий суддя         Л.І. Пилипчук

Судді           Ю.В. Дряниця

О.В. Чумак