ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАКАРПАТСЬКОЇ ОБЛАСТІ

вул. Коцюбинського, 2А, м. Ужгород, 88605, e-mail: inbox@zk.arbitr.gov.ua, вебадреса: http://zk.arbitr.gov.ua 

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 березня 2026 р. м. Ужгород Справа № 907/154/26 

Суддя Господарського суду Закарпатської області Худенко А.А.,
за участю секретаря судового засідання Маркулич Д.В.,
за позовом Хустської окружної прокуратури Закарпатської області, м. Хуст Закарпатської області, в інтересах держави в особі Міжгірської селищної ради, смт. Міжгір`я Закарпатської області
до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Закарпаттяенергозбут», м. Ужгород Закарпатської області
про визнання недійсними додаткових угод до договору про постачання електричної енергії споживачу та стягнення 119 543,28 грн,

Представники сторін, що з`явились у судове засідання: 
від прокуратури - Чулей О.Ю., прокурор відділу Закарпатської обласної прокуратури 
від позивача - не з`явився 
від відповідача - Кекерчень М.І., представник в порядку самопредставництва 

СУТЬ СПОРУ ТА ПРОЦЕСУАЛЬНІ ДІЇ СУДУ В МЕЖАХ СПРАВИМ

Хустська окружна прокуратура Закарпатської області звернулась з позовом в інтересах держави в особі Міжгірської селищної ради до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю Товариства з обмеженою відповідальністю «Закарпаттяенергозбут» та просить визнати недійсною додаткову угоду №1 від 17.03.2021, №3 від 17.06.2021, №4 від 09.08.2021, №5 від 03.11.2021, №6 від 25.11.2021 до Договору про постачання електричної енергії споживачу №160607 від 11.01.2021, укладену між Міжгірською селищною радою та товариством з обмеженою відповідальністю «Закарпаттяенергозбут» та стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Закарпаттяенергозбут на користь Міжгірської селищної ради кошти в сумі 119 543,28 грн на підставі ст. 5 Закону України «Про публічні закупівлі» та ст. 216, 1212 ЦК України.
Автоматизованою системою документообігу суду для розгляду справи визначено головуючого суддю Худенка А.А., про що вказано у протоколі автоматизованого розподілу судової справи між суддями.
Ухвалою Господарського суду Закарпатської області від 13.02.2026 відкрито провадження у справі №907/154/26 в порядку спрощеного позовного провадження. Встановлено відповідачу строк на подання суду відзиву на позовну заяву в порядку ст. 165 ГПК України із одночасним надісланням копії такого позивачу, а доказів надіслання – суду, протягом 15-ти днів із дня одержання даної ухвали. Встановлено позивачу строк на надання суду та відповідачу відповіді на відзив у порядку ст. 166 ГПК України, протягом 5-ти днів із дня одержання копії відзиву. 
Представник відповідача через підсистему «Електронний суд» подав заяву б/н від 03.03.2026 (вх. №02.3.1-02/1994/26 від 03.03.2026), за змістом якої просить розгляд справи проводити у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.
Ухвалою суду від 06.03.2026 призначено судове засідання по розгляду справи №907/154/26 в порядку спрощеного позовного провадження з викликом уповноважених представників сторін спору на 24 березня 2026.
У судовому засіданні 24.03.2026 суд після судових дебатів суд оголосив про перехід до стадії ухвалення судового рішення.

ПОЗИЦІЯ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Позиція прокурора та позивача
Прокурор просить задовольнити позов в повному обсязі. 
Просить визнати недійсною додаткову угоду №1 від 17.03.2021 до договору про постачання електричної енергії споживачу №160607 від 11.01.2021, укладену між Міжгірською селищною радою та товариством з обмеженою відповідальністю «Закарпаттяенергозбут». 
Визнати недійсною додаткову угоду №3 від 17.06.2021 до договору про постачання електричної енергії споживачу №160607 від 11.01.2021, укладену між Міжгірською селищною радою та товариством з обмеженою відповідальністю «Закарпаттяенергозбут». 
Визнати недійсною додаткову угоду №4 від 09.08.2021 до договору про постачання електричної енергії споживачу №160607 від 11.01.2021, укладену між Міжгірською селищною радою та товариством з обмеженою відповідальністю «Закарпаттяенергозбут». 
Визнати недійсною додаткову угоду №5 від 03.11.2021 до договору про постачання електричної енергії споживачу № 160607 від 11.01.2021, укладену між Міжгірською селищною радою та товариством з обмеженою відповідальністю «Закарпаттяенергозбут». 
Визнати недійсною додаткову угоду №6 від 25.11.2021 до договору про постачання електричної енергії споживачу № 160607 від 11.01.2021, укладену між Міжгірською селищною радою та товариством з обмеженою відповідальністю «Закарпаттяенергозбут». 
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Закарпаттяенергозбут» на користь Міжгірської селищної ради надмірно сплачені кошти в сумі 119 543,28 грн гривень. 
Вказує що додаткові угоди №3-6 укладені з порушенням вимог ч. 5, ст. 41 Закону України "Про публічні закупівлі" у зв`язку з підвищенням означеними додатковими угодами без визначених законодавством підстав ціни товару в розмірі, що перевищує 10% встановленої в договорі про закупівлю.
Вказує що додаткова угода №1 укладена з порушенням вимог Закону України "Про публічні закупівлі" у зв`язку з підвищенням ціни через недоведеня коливань.
Наведені обставини, на переконання прокурора, є підставою для визнання Додаткових угод недійсними в судовому порядку та у зв`язку з наведеним прокурор зазначає, що розмір безпідставно (зайво) отриманих відповідачем коштів від позивача в якості оплати вартості поставленої останньому електричної енергії, як різниця між фактично сплаченою Споживачем вартістю електричної енергії та сумою, яку він повинен був сплатити без врахування зміненої означеними додатковими угодами ціни, які просить стягнути з відповідача у справі.
В обґрунтування підстав для звернення до суду та наявності фактичного порушення інтересів держави прокурором вказано наступне.
За приписами ч. 3 ст. 23 Закону України “Про прокуратуру”, представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.
Згідно із ч. 4 ст. 53 ГПК України, прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.
Прокурором на виконання вимог ст. 23 Закону України “Про прокуратуру” направлено на адресу позивача лист-запит щодо встановлення факту вжиття позивачем заходів щодо відновлення порушених інтересів (у тому числі шляхом звернення до суду). Водночас останніми таких заходів не вжито, що підтверджується долученою до матеріалів справи відповіддю та на переконання прокурора, і зумовлює підстави для представництва ним інтересів держави та звернення до суду з даним позовом. 

Позиція позивача

Через підсистему “Електронний суд” позивач подав заяву б/н від 12.03.2026 про розгляд справи без його участі, зазначивши, що позовні вимоги прокурора підтримує в повному обсязі.

Позиція відповідача
Представник відповідача через підсистему “Електронний суд” подав відзив на позовну заяву 1.1. Щодо визнання недійсною Додаткової угоди №1 від 17.03.2021. 
Згідно з сайту Прозорро за посиланням https://prozorro.gov.ua/uk/tender/UA-2020-12- 04-015316-b датою оголошення процедури закупівлі є 04.12.2020.
Відповідно до вказаного оголошення слідує, що кінцевим строком для подання тендерних пропозицій є 22.12.2020 о 00:00 хв. В цей же час повинно бути здійснено розкриття тендерних пропозицій. 
Так, 17.12.2020 Відповідачем було здійснено підготовку тендерної пропозиції, яку оформлено та підписано 18.12.2020. 
Середньозважена ціна електричної енергії на РДН по Буштинському острову (БУОС) станом на 17.12.2020 згідно інформації з сайту АТ «Оператор ринку» становила 1563,04 грн./МВт.год). Близькою за розміром є вартість електроенергії станом 22.12.2020 (кінцевий строк для подання тендерної пропозиції) - 1563,34 грн./МВт.год. 
Саме виходячи з наведених даних, Товариством було подано через веб-портал Уповноваженого органу тендерну пропозицію із визначеною ціною за 1 кВт.год. електричної енергії без ПДВ у розмірі 1,77393 грн., а разом з ПДВ - 2,128716 грн. 
За результатами проведення відкритих торгів UA-2020-12-04-015316-b між ТОВ «Закарпаттяенергозбут» та Міжгірською селищною радою 11.01.2021 було укладено Договір про постачання електричної енергії споживачу №160607. 
Можливість зміни ціни у випадку її коливання на ринку регламентована умовами Договору та передбачена приписами п.2 ч.4 ст.41 Закону України «Про публічні закупівлі». 
Верховний Суд неодноразово зауважував, що передбачена законодавством про публічні закупівлі норма застосовується, якщо відбувається значне коливання (зростання) ціни на ринку, яке робить для однієї сторони договору його виконання вочевидь невигідним, збитковим. Для того, щоб за таких обставин не був розірваний уже укладений договір і щоб не проводити новий тендер закон дає можливість збільшити ціну, але не більше як на 10 %. 
Тендер проводиться не лише для того, щоб закупівля була проведена на максимально вигідних для держави умовах, але й для того, щоб забезпечити однакову можливість усім суб`єктам господарювання продавати свої товари, роботи чи послуги державі. 
Так, користуючись передбаченим законодавством правом на підвищення вартості одиниці товару в межах встановлених 10%, враховуючи наявність коливання ціни на ринку електричної енергії, яке робило вочевидь невигідним виконання укладеного між сторонами договору постачання електричної енергії споживачу, Товариство 04.03.2021 звернулося до Міжгірської селищної ради з листом «Щодо зміни ціни електричної енергії», в якому проінформувало свого контрагента про наявність коливання ціни електричної енергії на ринку за 10 днів лютого 2021 року порівняно з першою декадою січня 2021 року на +10,753%. На підтвердження вказаних обставин відповідачем було додано до листа копію цінової довідки Закарпатської ТПП №Ц-16 від 23.02.2021 
Таким чином, Товариством відповідно до узгоджених сторонами умов договору було надано належні та допустимі докази на підтвердження наявності коливань (зростання) ціни на ринку електричної енергії, які містять всі необхідні відомості щодо динаміки цін у бік її збільшення. 
Оспорюючи дійсність Додаткової угоди №1 від 15.03.2021 Прокурор не врахував, що для визначення наявності коливання ціни на ринку необхідно виходити із початкової ціни, яка існувала на 
ринку не на дату укладення договору, оскільки такий підхід не враховує відносини щодо проведення процедури закупівлі та порядок зміни ціни під час участі в такій процедурі закупівлі. 
Водночас, електрична енергія є сильно волатильним товаром, ціна на який змінюється щодня та щогодини. У зв`язку з цим, пп. 2 ч. 5 ст. 41 Закону визначено, що обмеження щодо строків зміни ціни за одиницю товару не застосовується по відношенню до електричної енергії. 
Звертає увагу, що підвищення ціни за одиницю товару згідно Додаткової угоди №1 відбулося на +8,33%, тобто в межах також наявного коливання на ринку електричної енергії +8,80% за період від 17.12.2020 (підготовки тендерної пропозиції) до укладення додаткової угоди №1 (17.03.2021), на необхідність врахування якого зазначає Прокурор. 
Таким чином, можна чітко прослідкувати значне коливання ціни на ринку електричної енергії за обидва вищевказані періоди.Відтак, Додаткова угода №1 укладена в межах наявного коливання, та відповідно не порушує вимоги Закону та Договору та не може бути визнана недійсною. 
Щодо підстав для визнання недійсними Додаткових угод №3 від 17.06.2021, №4 від 09.08.2021, №5 від 03.11.2021, №6 від 25.11.2021. 
Зазначає, що доводи позивача щодо визнання недійсними Додаткових угод №3 від 17.06.2021, №4 від 09.08.2021, №5 від 03.11.2021, №6 від 25.11.2021 зводяться, зокрема, до посилання на правову позицію Великої Палати Верховного Суду, сформовану у постанові від 24.01.2024 у справі №922/2321/22, яка нею надалі підтримана у постанові від 21.11.2025 у справі №920/19/24, згідно якої обмеження 10% застосовується як максимальний ліміт щодо зміни ціни визначеної в договорі незалежно від того, як часто відбуваються такі зміни. 
Відповідач розуміє імперативність приписів ч.4 ст. 236 ГПК України, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду, у зв`язку з чим просить врахувати що за змістом статей 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. 
Відповідно до статті 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. 
Отже, за цим же правилом, визнання недійсною додаткової угоди до правочину в частині, може мати місце лише за умови, що і без цієї частини додаткова угода може далі існувати та врегульовувати істотні умови Договору. 
Як вбачається зі змісту п. 9 Постанови Пленуму ВСУ 06.11.2009 №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», згідно зі статтею 217 ЦК правочин не може бути визнаний недійсним у цілому, якщо закону не відповідають лише його окремі частини й обставини справи свідчать про те, що він був би вчинений і без включення недійсної частини. У цьому разі відповідно до статті 
217 ЦК суд може визнати недійсною частину правочину, з`ясувавши думку сторін правочину. Якщо у недійсній частині правочин був виконаний однією зі сторін, суд визначає наслідки його недійсності залежно від підстав, з яких він визнаний недійсним. 
Як було відзначено вище та вбачається з доводів прокурора, підставою для визнання спірних додаткових угод недійсними є порушення вимог п. 2 ч. 5 ст. 41 Закону України «Про публічні закупівлі», що не дозволяють збільшувати ціну товару більш ніж на 10 % від початково встановленої ціни в договорі про закупівлю. 
З цих же підстав, якщо керуватися умовою, відповідно до якої п. 2 ч. 5 ст. 41 Закону України «Про публічні закупівлі» не дозволяє збільшувати ціну товару більш ніж на 10 % від початково встановленої ціни в договорі, додаткова угода №3, враховуючи якщо суд погодиться з правомірністю укладення додаткової угоди №1 в межах 8,33%, може бути визнана недійсною лише частково, а саме в частині збільшення ціни на електричну енергію, яка перевищує більше 10% від початкової ціни договору. 
Таким чином, враховуючи можливість визнання додаткової угоди №3 недійсною частково, відповідач вважає, що позовні вимоги у розмірі задоволенню 57 199,89 грн. не підлягають, виходячи з наступних розрахунків. 
У своїй позовній заяві, Прокурор просить стягнути з Товариства 119 543,28 грн. зайво сплачених коштів. 
Так, ціна згідно Додаткової угоди №1 від 17.03.2021 збільшена до 2,306138 грн./ кВт.год., а саме на 8,33 %, тобто в межах допустимих 10%, відтак відсутні підстави для стягнення коштів за актами 21043 кВт/год * 2,3415876 (ціна Додаткової угоди №3 у випадку її визнання частково недійсною) = 49 274,03 грн. 
51911,08 грн. – 49 274,03 грн. = 2 637,05 грн. 
2) Відповідно до акту №160607/8/1 за серпень 2021 спожито електричну енергію в обсязі 14 781 кВт/год на суму 37632,41 грн. 
14 781 кВт/год * 2,3415876 (ціна Додаткової угоди №3 у випадку її визнання частково недійсною) = 34 611 грн. 
37632,41 грн. - 34 611 грн. = 3021,40 грн. 
3) Відповідно до акту №160607/9/1 за вересень 2021 спожито електричну енергію в обсязі 14 224 кВт/год на суму 36210,94 грн. 
14 224 кВт/год * 2,3415876 (ціна Додаткової угоди №3 у випадку її визнання частково недійсною) = 33 306,74 грн. 
36210,94 грн. - 33 306,74 грн. = 2904,20 грн. 
4) Відповідно до акту №160607/10/1 за жовтень 2021 спожито електричну енергію в обсязі 32482 кВт/год на суму 82691,51 грн. 
32 482 кВт/год * 2,3415876 (ціна Додаткової угоди №3 у випадку її визнання частково недійсною) = 76 059,45 грн. 
82691,51 грн. - 76 059,45 грн. = 6 632,06 грн. 
5) Відповідно до акту №160607/11/1 за листопад 2021 спожито електричну енергію в обсязі 43600 кВт/год на суму 125 101,56 грн. 
43 600 кВт/год * 2,3415876 (ціна Додаткової угоди №3 у випадку її визнання частково недійсною) = 102 093,22 грн. 
125 101,56 грн. - 102 093,22 грн. = 23 008,34 грн. 
6) Відповідно до акту №160607/12/1 за грудень 2021 спожито електричну енергію в обсязі 36 341 кВт/год на суму 109 235,98 грн. 
36 341 кВт/год * 2,3415876 (ціна Додаткової угоди №3 у випадку її визнання частково недійсною) = 85 095,64 грн. 
109 235,98 грн. - 85 095,64 грн. = 24 140,34 грн. 
Таким чином, у випадку визнання частково недійсною додаткової угоди №3 з відповідача може бути стягнуто 2 637,05 грн. + 3021,40 грн. + 2904,20 грн. + 6 632,06 грн. + 23 008,34 грн. + 24 140,34 грн. = 62 343,39 грн. 
Відтак, 119 543,28 грн. - 62 343,39 грн. = 57 199,89 грн. — сума позовних вимог, яка підлягає відмові.

ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ 
Міжгірською селищною радою (далі – Замовник, позивач) проведено відкриті торги (закупівля IDUA-2020-12-04- 015316-b) за результатами яких замовником 11.01.2021 з Товариством з обмеженою відповідальністю «Закарпаттяенергозбут» (далі постачальник, та/або відповідач ) укладено Договір про постачання електричної енергії споживачу № 160607 (далі за текстом - договір) обсягом 547825 кВт/год на загальну вартість 1 166 163,84 грн з ПДВ.
Дата оголошення процедури закупівлі - 04.12.2020.

Відповідно до п.5.1 вказаного договору ціна за 1 кВт.год електричної енергії становить 2,128716 грн з ПДВ. 
Відповідно до пункту 5.3. договору умови цього договору про закупівлю не повинні відрізнятися від змісту пропозиції конкурсних торгів у тому числі ціни за одиницю) переможця процедури закупівлі. Зміна ціни за одиницю електричної енергії може відбуватися відповідно до умов ст. 41 Закону України «Про публічні закупівлі» за умови, що зазначені зміни не призведуть до збільшення суми, визначеної в договорі. Істотні умови цього договору не можуть змінюватися після його підписання до виконання зобов`язань сторонами в повному обсязі, крім випадків: 
5.3.1. Зменшення обсягів закупівлі, зокрема з урахуванням фактичної потреби Споживача. 
5.3.2. Зміни ціни в бік збільшення за одиницю електричної енергії не більше ніж на 10 відсотків у разі документально підтвердженого коливання ціни на ринку за умови, що зазначена зміна не призведе до збільшення суми, визначеної в договорі. 
Зменшення ціни за одиницю електричної енергії може бути здійснено без обмежень строків і розмірів. 
У випадку коливання ціни електричної енергії на ринку в бік збільшення, Постачальник, письмово звертається до Споживача з відповідною пропозицією щодо зміни ціни за одиницю електричної енергії. Постачальник разом з письмовою пропозицією щодо внесення змін до Договору надає документ (або документи), що підтверджує коливання ціни електричної енергії на ринку в бік збільшення (діапазону цін тощо) за одиницю Товару в тих межах/розмірах, на які Постачальник пропонує змінити ціну Товару. Документ (або документи), що підтверджує збільшення ціни Товару, повинен містити дані щодо коливання ціни електричної енергії на ринку в бік збільшення (діапазону цін тощо) за одиницю Товару відносно ціни, зазначеної в п.5.1. цього Договору або на день внесення змін до Договору в частині ціни за одиницю, якщо такі зміни до цього Договору вже були раніше здійснені щодо збільшення ціни і повинен бути наданий у формі належним чином оформленої довідки/інформації (або в іншій документальній формі), виданої торгово-промисловою палатою України, або регіональною торгово-промисловою палатою, або органами державної статистики. Такий документ обов?язково повинен мати посилання на сайт Державного підприємства «Оператор ринку» за посиланням https://www.oree.com.ue/. 
5.3.2.1. Згода Споживача на пропозицію Постачальника щодо зміни ціни в бік збільшення за одиницю електричної енергії - являється виключним правом Споживача, а не зобов`язанням. 
Зміна ціни в бік збільшення за одиницю електричної енергії допускається не більше ніж на 10 відсотків. 
5.3.3. Покращення якості предмета закупівлі (електричної енергії) за умови, що таке покращення не призведе до збільшення суми, визначеної в договорі. 
5.3.4. Продовження строку дії договору та виконання зобов`язань щодо передачі електричної енергії у разі виникнення документально підтверджених об`єктивних обставин, що спричинили таке продовження, у тому числі непереборної сили, затримки фінансування витрат Споживача за умови, що такі зміни не призведуть до збільшення суми, визначеної в договорі. 
5.3.5. Узгодженої зміни ціни в бік зменшення (без зміни кількості (обсягу) та якості електричної енергії). 
5.3.6. Зміни ціни у зв`язку із зміною ставок податків і зборів пропорційно до змін таких ставок. 
5.3.7. Зміни встановленого згідно із законодавством органами державної статистики індексу інфляції, зміни курсу іноземної валюти у разі встановлення в цьому договорі про закупівлю порядку зміни ціни залежно від зміни такого курсу, зміни біржових котирувань, регульованих цін (тарифів) і нормативів, які застосовуються в цьому договорі, у разі встановлення в цьому договорі порядку зміни ціни. 
Відповідно до пункту 13.1. Договору договір набуває чинності з дати підписання Сторонами та скріплення їх підписів печатками та діє в частині постачання електроенергії з 11 січня 2021 р. по « 31» грудня 2021 року, а в частині проведення розрахунків та виконання інших зобов?язань - до повного їх виконання. 
Згідно з відомостями електронної системи публічних закупівель між сторонами Договору в період з 17.03.2021 по 03.11.2021 було укладено ряд Додаткових угод, якими збільшено ціну за одиницю товару на підставі п.2 ч.5 ст.41 ЗУ «Про публічні закупівлі», зокрема: 
Додатковою угодою №1 від 17.03.2021 ціну 1 кВт.год електричної енергії збільшено до 2,306138 грн (з ПДВ), тобто на + 8,3% від ціни, обумовленої договором. 

Додатковою угодою № 2 від 17.03.2021 внесено зміни до Договору, щодо об`єктів споживача, до яких здійснюється поставка електричної енергії. Суд зазначає що вказана Додаткова угода № 2 не оскаржується у вказаній господарській справі.

Додатковою угодою №3 від 17.06.2021 ціну 1 кВт.год електричної енергії збільшено до 2,4669048 грн (з ПДВ), тобто на +15,8% від ціни, обумовленої договором. 
Додатковою угодою №4 від 09.08.2021 ціну 1 кВт.год електричної енергії збільшено до 2,545764 грн (з ПДВ), тобто на +19,5%від ціни, обумовленої договором. 
Додатковою угодою №5 від 03.11.2021 ціну 1 кВт.год електричної енергії збільшено до 2,764849 грн (з ПДВ), тобто на 30% від ціни, обумовленої договором. 
Додатковою угодою №6 від 25.11.2021 ціну 1 кВт.год електричної енергії збільшено до 3,005821 грн (з ПДВ), тобто на 41% від ціни, обумовленої договором. 
Зважаючи на внесені зміни, ціна товару загалом зросла з 2,128716 грн до 3,005821 грн за 1 кВт/год, що становить 41%. 
Оплата вартості за спожиту електричну енергію відповідно до оприлюдненого Замовником звіту про виконання договору складає 969947,01 грн.

ПРАВОВА ОЦІНКА ТА ВИСНОВКИ СУДУ. ЗАКОНОДАВСТВО, ЩО ПІДЛЯГАЄ ЗАСТОСУВАННЮ ДО СПІРНИХ ПРАВОВІДНОСИН.

Щодо підстав для представництва прокурором інтересів держави у спірних правовідносинах, суд зазначає наступне.
Так, для вирішення питання щодо наявності підстав для представництва інтересів держави в особі Міжгірської селищної ради Закарпатської області в суді, відповідно до ч. 4 ст. 23 Закону України “Про прокуратуру”, Хустська окружна прокуратура звернулася з листом -запитом від 11.12.2025 з проханням надати докази щодо виконання Договору, підстав внесення до нього змін та зазначити інформацію чи звертався орган місцевого самоврядування з позовною заявою про визнання недійсними додаткових угод до Договору чи про стягнення безпідставно отриманих коштів.
На адресу Берегівської окружної прокуратури Міжгірська селищна рада 19.12.2025 надала запитувані прокурором документи та повідомила, що немає можливості звернутися до суду з позовом, а тому просила прокурора самостійно подати відповідний позов до Господарського суду.
20.01.2026 відповідно до ст. 23 Закону України “Про прокуратуру”, Хустська окружна прокуратура повідомила Міжгірську селищну раду Закарпатської області про пред`явлення позову.

Згідно з ст.131-1 Конституції України на органи прокуратури України покладається представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.
Виходячи з вимог п.п.1, 2 ч.1 ст. 3 Закону України “Про прокуратуру”, діяльність органів прокуратури ґрунтується на засадах верховенства права та законності.
Відповідно до частини 3 статті 23 цього ж нормативно-правового акту, прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.
Отже, виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. Ключовим для застосування цієї конституційної норми є поняття інтерес держави.
Суд зазначає, що рішенням Конституційного Суду України від 9 липня 2002 №15-рп/2002 (справа про досудове врегулювання спорів) визначено, що положення частини другої статті 124 Конституції України стосовно поширення юрисдикції судів на всі правовідносини, що виникають у державі, необхідно розуміти так, що право особи (громадянина України, іноземця, особи без громадянства, юридичної особи) на звернення до суду за вирішенням спору не може бути обмежене законом, іншими нормативно-правовими актами. Встановлення законом або договором досудового врегулювання спору за волевиявленням суб`єктів правовідносин не є обмеженням юрисдикції судів і права на судовий захист. Обрання певного засобу правового захисту, у тому числі і досудового врегулювання спору, є правом, а не обов`язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує.
Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й в діяльності приватних підприємств, товариств.
Із врахуванням того, що інтереси держави є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах (п. 4 мотивувальної частини).
Ці міркування Конституційний Суд зробив у контексті офіційного тлумачення Арбітражного процесуального кодексу України, який уже втратив чинність. Однак висловлене Судом розуміння поняття інтереси держави має самостійне значення і може застосовуватися для тлумачення цього ж поняття, вжитого у ст. 131-1 Конституції України та ст. 23 Закону України “Про прокуратуру”.
Відтак, інтереси держави охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація інтересів держави, особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно.
Аналіз ч. 3 ст. 23 Закону України “Про прокуратуру” дає суду підстави стверджувати, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження; у разі відсутності такого органу.
Перший виключний випадок передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, а другий - відсутність такого органу. Однак підстави представництва інтересів держави прокуратурою у цих двох випадках істотно відрізняються. У першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює неналежно.
Не здійснення захисту виявляється в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень - він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається.
Здійснення захисту неналежним чином виявляється в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною.
Неналежність захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який серед іншого включає досудове з`ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача.
При цьому суд звертає увагу на те, що захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду.
При зверненні з даним позовом до суду прокурором визначено позивачем селищну раду, в обґрунтуванні наявності підстав для представництва якої та необхідність захисту інтересів держави прокурор зазначає, що означений орган місцевого самоврядування шляхом укладення оспорюваних додаткових угод порушив вимоги чинного законодавства, принципи максимальної ефективності та економії, недискримінації учасників, які призвели до безпідставної зміни істотних умов договору та зростання ціни за одиницю товару, покладення на бюджетну установу економічно невигідних зобов`язань щодо витрачання бюджетних коштів.
При цьому, за позицією прокурора, бездіяльність селищної ради в частині невизнання недійсними додаткових угоду до Договору та нестягнення з Постачальника зайво отриманих коштів за Договором порушує економічні інтереси держави не відповідає суспільному інтересу, що є підставою для представництва прокурором інтересів держави.
Відповідно до частин третьої - п`ятої статті 53 ГПК України, у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.
Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу.
У разі відкриття провадження за позовною заявою особи, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб (крім прокурора), особа, в чиїх інтересах подано позов, набуває статусу позивача.
У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача.

Суд вважає за необхідне зазначити, що у випадку, коли держава вступає в цивільні правовідносини, вона має цивільну правоздатність нарівні з іншими їх учасниками. Держава набуває і здійснює цивільні права й обов`язки через відповідні органи, які діють у межах їхньої компетенції. Отже, поведінка органів, через які діє держава, розглядається як поведінка держави у відповідних, зокрема цивільних, правовідносинах. Тому у відносинах, в які вступає держава, органи, через які вона діє, не мають власних прав і обов`язків, а наділені повноваженнями (компетенцією) представляти державу у відповідних правовідносинах (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 у справі №5023/10655/11 (підпункти 6.21, 6.22), від 26.02.2019 у справі №915/478/18 (підпункти 4.19, 4.20), від 26.06.2019 у справі №587/430/16-ц (пункт 26), від 18.03.2020 у справі №553/2759/18 (пункт 35), від 06.07.2021 у справі № 911/2169/20 (підпункт 8.5), від 23.11.2021 у справі №359/3373/16-ц (пункт 80), від 20.07.2022 у справі №910/5201/19 (пункт 75), від 05.10.2022 у справах №923/199/21 (підпункт 8.16) і №922/1830/19 (підпункт 7.1)).
Велика Палата Верховного Суду також звертала увагу на те, що в судовому процесі держава бере участь у справі як сторона через її відповідний орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах (див. постанови від 27.02.2019 у справі №761/3884/18 (пункт 35), від 23.11.2021 у справі №359/3373/16-ц (пункт 81), від 20.07.2022 у справі №910/5201/19 (пункт 76), від 05.10.2022 у справах №923/199/21 (підпункт 8.17) і №922/1830/19 (підпункт 7.2)). Тобто під час розгляду справи в суді фактичною стороною у спорі є держава, навіть якщо позивач визначив стороною у справі певний орган (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі №587/430/16-ц (пункт 27), від 23.11.2021 у справі №359/3373/16-ц (пункт 81), від 05.10.2022 у справах №923/199/21 (підпункт 8.18) і №922/1830/19 (підпункт 7.3)).
У пункті 55 постанови від 14.12.2022 у справі №2-3887/2009 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що ці висновки актуальні також щодо участі територіальної громади в цивільних правовідносинах та судовому процесі.
Обґрунтовуючи підстави представництва інтересів держави в особі селищної ради прокурор у позовній заяві та згідно з поясненнями в судовому засіданні стверджує, що у спірних правовідносинах орган місцевого самоврядування є стороною укладеного з відповідачем Договору та, окрім того, наділений владними повноваженнями, оскільки є розпорядником коштів місцевого бюджету територіальної громади.
Підставою позовних вимог у цій справі прокурор зазначає, що сторони Договору всупереч інтересам держави, без будь-яких належних підстав та з порушенням вимог Закону України “Про публічні закупівлі” уклали недійсні додаткові угоди, якими суттєво збільшили ціну за одиницю товару, що призвело до нераціонального та неефективного використання коштів місцевого бюджету, що не відповідає меті цього Закону та гарантованим державою принципам, за якими мають здійснюватися публічні закупівлі за бюджетні кошти. При цьому правовідносини, пов`язані з використанням коштів місцевого бюджету, становлять суспільний інтерес, а витрачання цих коштів за нікчемними угодами такому інтересу не відповідає і порушує права та інтереси територіальної громади в особі Ради, яка не вживала заходів для повернення зазначених коштів, хоча була обізнана про стверджуванні порушення.
Здійснивши аналіз абзацу першого частини третьої статті 23 Закону України “Про прокуратуру”, Велика Палата Верховного Суду в пункті 37 постанови від 26.06.2019 у справі №587/430/16-ц дійшла висновку, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави в разі порушення або загрози порушення інтересів держави у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати такий захист у спірних правовідносинах; 2) якщо немає органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.
У пункті 76 постанови від 26.05.2020 у справі №912/2385/18 Велика Палата Верховного Суду підтримала вищевказаний висновок та зазначила, що відповідно до частини третьої статті 23 Закону №1697-VII прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках:1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює компетентний орган; 2) у разі відсутності такого органу. При цьому поняття «компетентний орган» у цій постанові вживається в значенні органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження (див. пункт 27 зазначеної постанови).
За висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними в пункті 69 постанови від 26.06.2019 у справі №587/430/16-ц, підпункті 8.19 постанови від 06.07.2021 у справі №911/2169/20 та пункті 40 постанови від 18.01.2023 у справі №488/2807/17, оскільки повноваження органів влади, зокрема і щодо здійснення захисту законних інтересів держави, є законодавчо визначеними, суд згідно з принципом jura novit curia (“суд знає закони”) під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін щодо наявності чи відсутності повноважень органів влади здійснювати у спосіб, який обрав прокурор, захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.
Згідно з ст. 7 Конституції України в Україні визнається і гарантується місцеве самоврядування.
Відповідно до частин першої та другої статті 2 Закону України “Про місцеве самоврядування в Україні” місцеве самоврядування в Україні - це гарантоване державою право та реальна здатність територіальної громади - жителів села чи добровільного об`єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища, міста - самостійно або під відповідальність органів та посадових осіб місцевого самоврядування вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України. Місцеве самоврядування здійснюється територіальними громадами сіл, селищ, міст як безпосередньо, так і через сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи, а також через районні та обласні ради, які представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст.
Частиною першою статті 10 Закону України “Про місцеве самоврядування в Україні” передбачено, що сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами. При цьому орган місцевого самоврядування може бути позивачем та відповідачем у судах загальної юрисдикції, зокрема, звертатися до суду, якщо це необхідно для реалізації його повноважень і забезпечення виконання функцій місцевого самоврядування (стаття 18-1 Закону України “Про місцеве самоврядування в Україні”).
Територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю, природні ресурси, підприємства, установи та організації, в тому числі банки, страхові товариства, а також пенсійні фонди, частку в майні підприємств, житловий фонд, нежитлові приміщення, заклади культури, освіти, спорту, охорони здоров`я, науки, соціального обслуговування та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об`єкти, визначені відповідно до закону як об`єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження. Районні та обласні ради від імені територіальних громад сіл, селищ, міст здійснюють управління об`єктами їхньої спільної власності, що задовольняють спільні потреби територіальних громад. Право комунальної власності територіальної громади захищається законом на рівних умовах з правами власності інших суб`єктів. Об`єкти права комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб`єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом (частини перша, четверта та восьма статті 60 Закону України “Про місцеве самоврядування в Україні”).
Частинами першою та четвертою статті 61 Закону України “Про місцеве самоврядування в Україні” передбачено, що органи місцевого самоврядування в селах, селищах, містах, районах у містах (у разі їх створення) самостійно складають та схвалюють прогнози відповідних місцевих бюджетів, розробляють, затверджують і виконують відповідні місцеві бюджети згідно з Бюджетним кодексом України. Самостійність місцевих бюджетів гарантується власними та закріпленими за ними на стабільній основі законом загальнодержавними доходами, а також правом самостійно визначати напрями використання коштів місцевих бюджетів відповідно до закону.
За висновками Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеними у постанові від 22.12.2022 у справі №904/123/22, органам місцевого самоврядування надано широкі права для здійснення економічного і соціального розвитку на своїй території. Так, частинами першою та другою статті 143 Конституції України передбачено, зокрема, що територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є в комунальній власності; затверджують програми соціально-економічного та культурного розвитку і контролюють їх виконання; затверджують бюджети відповідних адміністративно-територіальних одиниць і контролюють їх виконання; утворюють, реорганізовують та ліквідовують комунальні підприємства, організації і установи, а також здійснюють контроль за їх діяльністю; вирішують інші питання місцевого значення, віднесені законом до їхньої компетенції. 
Згідно зі статтею 172 ЦК України територіальні громади набувають і здійснюють цивільні права та обов`язки через органи місцевого самоврядування у межах їхньої компетенції, встановленої законом.
У вже згадувані постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.06.2023 у справі №905/1907/21 Велика Палата Верховного Суду за подібних обставин справи зазначила, що використання коштів місцевого бюджету становить суспільний інтерес та стосується прав та інтересів великого кола осіб – в даній справі мешканців Вилоцької територіальної громади.
Завданням органу місцевого самоврядування є забезпечення раціонального використання майна та інших ресурсів, що перебувають у комунальній власності. Неефективне витрачання коштів місцевого бюджету, зокрема шляхом укладення підконтрольним органу місцевого самоврядування комунальним закладом незаконних правочинів, може порушувати економічні інтереси територіальної громади Закарпатської області.
У контексті заявлених прокурором позовних вимог про стягнення грошових коштів на користь органу місцевого самоврядування суд також звертає увагу на висновки Великої Палати Верховного Суду, які викладені у пункті 56 постанови від 22.09.2022 у справі №125/2157/19, де вказано, зокрема, що вимоги особи, яка в судовому порядку домагається застосування реституції, спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який вони мали до вчинення правочину. Застосування реституції як наслідку недійсності правочину насамперед відновлює права учасників цього правочину. Інтерес іншої особи полягає в тому, щоб відновити свої права через повернення майна відчужувачу. Якщо повернення майна відчужувачу не відновлює права позивача, то суд може застосувати іншій ефективний спосіб захисту порушеного права в межах заявлених позовних вимог.
Разом із цим відповідно до абзаців першого - третього частини четвертої статті 23 Закону України “Про прокуратуру” наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи його законним представником або суб`єктом владних повноважень.
Прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу.
Бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для захисту, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.
Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України “Про прокуратуру”, прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.
Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло з власності держави), а також таких чинників, як значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню, тощо.
Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону №1697-VII, і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.
Як вже зазначалось вище, Закарпатською окружною прокуратурою в порядку ч. 4 ст. 23 Закону України “Про прокуратуру” пропоновано селищній раді вжити заходів щодо належного захисту інтересів держави та подання до суду позовної заяви про визнання недійсними додаткових угод до Договору та стягнення з відповідача надмірно сплачених коштів та з повідомленням, що в протилежному випадку з метою захисту інтересів держави прокурором будуть вживатися заходи представницького характеру шляхом подання позовної заяви.
З врахуванням викладеного, беручи до уваги, що в спірних правовідносинах селищна рада є органом до компетенції якого віднесено повноваження з контролю за використанням бюджетних коштів територіальної громади, в тому числі й щодо повернення зайво сплачених коштів місцевого бюджету, відповідний позов органом місцевого самоврядування до відповідача не подавався, а відтак, окружною прокуратурою повідомлено позивача про реалізацію представницьких функцій прокуратурою у зв`язку з необхідністю визнання недійсними додаткових угод до Договору та стягнення безпідставно сплачених бюджетних коштів та про подання відповідної позовної заяви до Господарського суду Закарпатської області.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15.10.2019 в справі № 903/129/18 зазначала, що сам факт не звернення до суду суб`єкта владних повноважень з позовом, який би відповідав вимогам процесуального законодавства та відповідно мав змогу захистити інтереси держави свідчить про те, що указаний орган неналежно виконує свої повноваження, у зв`язку із чим у прокурора виникають обґрунтовані підстави для захисту інтересів держави та звернення до суду з таким позовом, що відповідає нормам національного законодавства та практиці Європейського суду з прав людини.
Отже, із наведеного вбачається, що прокурор у поданій позовній заяві правомірно зазначив, що селищною радою не здійснюється захист інтересів держави у спірних правовідносинах, а відтак ним доведені належним чином підстави для звернення з відповідним позовом до суду в інтересах держави. 

Щодо спірних правовідносин.
За положеннями ч. 1 ст.173 Господарського кодексу України (чиним на момент виникнення спірних правовідносин) господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку. Аналогічні за змістом норми містяться і в ст. 509, 526 Цивільного кодексу України.
До вимог господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з врахуванням особливостей, передбачених ГК України.
Відповідно до ч. 1 ст. 193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.
За своїм змістом та правовою природою укладений між сторонами правочин є договором поставки.
В силу ст. 712 ЦК України, ч. 1 ст. 265 ГК України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.
Зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов`язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов`язкові умови договору відповідно до законодавства. Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.
При укладенні господарського договору сторони зобов`язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору (ч.ч. 1-3 ст. 180 ГК України).
Підставою позовних вимог про визнання недійсними Додаткових угод №1, 3,4,5,6 до Договору на постачання електричної енергії та стягнення безпідставно (надмірно) сплачених грошових коштів прокурор визначає положення Закону України “Про публічні закупівлі”, які були чинні на час внесення змін до Договору.
Враховуючи, що Договір про постачання електричної енергії споживачу, який прокурором визначено в якості підстави заявленого позову, укладено сторонами за наслідком проведеної відповідачем публічної закупівлі за бюджетні кошти, до спірних правовідносин підлягають застосуванню приписи Закону України “Про публічні закупівлі”.
Як передбачено ст. 1 Закону України “Про публічні закупівлі” договір про закупівлю - договір, що укладається між замовником і учасником за результатами проведення процедури закупівлі та передбачає надання послуг, виконання робіт або набуття права власності на товари.
Згідно п. 11 ч. 1 ст. 1 Закону України “Про публічні закупівлі” замовниками є суб`єкти, визначені згідно із статтею 2 цього Закону, які здійснюють закупівлі товарів, робіт і послуг відповідно до цього Закону.
До замовників, які здійснюють закупівлі відповідно до цього Закону, належать, зокрема, органи державної влади (орган законодавчої, органи виконавчої, судової влади), та правоохоронні органи держави, органи влади Автономної Республіки Крим, органи місцевого самоврядування, об`єднання територіальних громад (п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України “Про публічні закупівлі”).
Відповідно до ст. 41 Закону України “Про публічні закупівлі” договір про закупівлю укладається відповідно до норм Цивільного кодексу України та Господарського кодексу України з урахуванням особливостей, визначених цим Законом.
Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Положеннями ч. 2 ст. 189 ГК України визначено, що ціна є істотною умовою господарського договору.

Істотні умови договору про закупівлю не можуть змінюватися після його підписання до виконання зобов`язань сторонами в повному обсязі, крім випадку, зокрема, збільшення ціни за одиницю товару до 10 відсотків пропорційно збільшенню ціни такого товару на ринку у разі коливання ціни такого товару на ринку за умови, що така зміна не призведе до збільшення суми, визначеної в договорі про закупівлю, - не частіше ніж один раз на 90 днів з моменту підписання договору про закупівлю. Обмеження щодо строків зміни ціни за одиницю товару не застосовується у випадках зміни умов договору про закупівлю бензину та дизельного пального, газу та електричної енергії (п. 2 ч. 5 ст. 41 Закону України «Про публічні закупівлі»).
При цьому, суд враховує, що відповідне збільшення ціни закупівлі товару у договорі закупівлі товару сторонами договору повинно бути доведено та документально підтверджено факт коливання ціни такого товару на ринку у бік збільшення за період з дати укладення відповідно основного договору до дати укладення Додаткової угоди №1, від дати укладення Додаткової угоди №1 до дати укладення Додаткової угоди №3, від дати укладення Додаткової угоди №3 до дати укладення Додаткової угоди №4 від дати укладення Додаткової угоди №4 до дати укладення Додаткової угоди №5 від дати укладення Додаткової угоди №5 до дати укладення Додаткової угоди №6.
Як встановлено вище, наслідком внесення сторонами змін до Договору стало збільшення ціни 1 кВт/год електричної енергії.
Оскаржувані додаткові угоди до Договору укладено на підставі листів постачальника та цінових довідок не можуть встановлювати наявності факту коливання ціни на електричну енергію станом на дату укладення договору та дати з якої починають діяти додаткові угоди до Договору, оскільки не містять відомостей щодо динаміки ціни на електричну енергію, в них відсутній аналіз вартості ціни на конкретну дату у порівнянні з попередніми періодами чи будь-які інші дані, які б підтверджували коливання ціни електричної енергії на ринку, у зв`язку з чим не містять належного обґрунтування для зміни істотних умов Договору на підставі п. 2. ч. 2 ст. 41 Закону України “Про публічні закупівлі”.
Крім того в цінових довідках зазначається, що інформація, отримана вважається врогідною, але експерт не несе відповідальності за її правельність та достовірність.
Таким чином, вказані листи Поствчальника за своїм змістом та суттю є лише документом довідково-інформаційного характеру та фактично дублюють дані із сайту ДП “Оператора ринку” електричної енергії, на якому не міститься точної інформації про коливання цін як на момент звернення товариства з листом-пропозицією про внесення змін до договору, так і на момент підписання спірних додаткових угод.
З вказаного слідує, що надані постачальником листи не встановлюють наявності факту коливання ціни на електричну енергію у відповідні проміжки часу та надана інформація має лише довідковий характер.
Згідно з Постановою Верховного Суду від 24.01.2024 у справі №922/2321/22 у будь-якому разі ціна за одиницю товару не може бути збільшена більше ніж на 10% від тієї ціни товару, яка була визначена сторонами в договорі за результатами процедури закупівлі, незалежно від кількості та строків зміни ціни протягом строку дії договору. Тобто, під час дії договору про закупівлю сторони можуть неодноразово змінювати ціну товару в бік збільшення за наявності умов, встановлених у ст. 652 ЦК України та п. 2 ч. 5 Закону України «Про публічні закупівлі, проте загальне збільшення такої ціни не повинно перевищувати 10% від тієї ціни товару, яка була визначена сторонами при укладенні договору за результатами процедури закупівлі.

Як встановлено вище, наслідком внесення сторонами змін до Договору стало збільшення ціни 1 кВт/год електричної енергії.
Так, судом встановлено, що при укладенні оскаржуваних прокурором Додаткових угод всупереч вищезгаданим нормам, Постачальником було збільшено ціну 1 кВт/год електроенергії згідно Додаткової угоди №3, №4, №5, №6 більше ніж 10 % відносно Договору, що є підставою для недійсності цих Додаткових угод.
При укладені Додаткової угоди №1 не доведено коливань, які вплинули на збільшення ціни 1 кВт/год електроенергії відносно ціни Договору, що є підставою для визнання недійсною вказаної додаткової угоди.

Судом також встановлено, що сторонами Договору, всупереч інтересів держави та зі зловживанням правом, без будь-яких належних на те підстав та жодного належно обґрунтованого документального підтвердження щодо підвищення ціни на електроенергію, в порушення норм Закону України “Про публічні закупівлі” та положень Договору, укладено Додаткові угоди, згідно яких збільшено ціну за одиницю товару, що, в свою чергу, не відповідає вимогам тендерної документації. 
Недійсність додаткових угод, з врахуванням обставин даної справи, визначає необхідність регулювання зобов`язання між сторонами за положеннями укладеного Договору без тих змін, які були внесені до нього Додатковими угодами №1, №3, №4, №5, №6.
При цьому, відхиляються судом аргументи відповідача щодо можливості застосування в спірних правовідносинах встановленого Законом України “Про публічні закупівлі” максимуму можливого збільшення ціни договору (10%) та використання його в розрахунках між сторонами, позаяк ТОВ “Закарпаттяенергозбут” не надано суду доказів укладення сторонами Договору додаткової угоди, яка б визначала вартість електроенергії в розмірі саме на 10% більше ніж зазначено в самому Договору, а правовідносини між сторонами носять господарський характер та суд неправі самостійно застосовувати відповідну ціну товару без доказів її погодження сторонами Договору та доказів відповідності означеної зміни ціни Закону України “Про публічні закупівлі”.

За змістом приписів ст. 41 Закону України «Про публічні закупівлі» є єдиною умовою та підставою зміни первісно встановленої ціни. У вказаних документах не наведено динаміку зміни ціни в бік збільшення, у них відсутній аналіз вартості електроенергії на конкретну дату у порівнянні з попередніми періодами чи будь-які інші дані, які б підтверджували коливання ціни електроенергії на ринку, починаючи з дати укладення договору і до дати пропонованої зміни умов договору, а відтак листи із додатками (ціновими довідками) не можуть вважатися належним обґрунтуванням для зміни істотних умов договору.
Так, зокрема, в частині цінової довідки, яка надавалася відповідачем позивачу при укладенні додаткової угоди № 1, суд враховує, що зазначена у ній інформація щодо порівняння середньозважених цін на РДН по Бурштинському острову .
таким чином суду вважає, що позивач не надав відповідачу доказів, які давали б можливість встановити дійсне збільшення ціни товару, відсоток такого збільшення порівняно з датою укладення Договору, в який пропонувалося внести зміни додатковою угодою №1
Більше того, відповідно до примітки до цінової довідоки Закарпатської торгово-промислової палати вона носить виключно інформативний характер і не можє розглядатися як підтверджуючий документ (п. 2 примітки до довідки ц-16 від 23.02.2021)

Суд вважає, що спір виник із неправильних дій відповідача, який ініціював укладення оскаржуваних додаткових угод, та позивач отримав надмірно сплачені кошти в сумі 119 543,28 гривень.
Суд зауважує, що порушення процедури державних закупівель та укладення оскаржуваних додаткових угод унеможливлює раціональне та ефективне використання державних коштів і створюють загрозу інтересам держави у подальшому. Як наслідок, указане призвело до необхідності додаткового витрачання коштів з бюджету, та свідчить про нераціональне та неефективне використання бюджетних коштів, що створює загрозу державним інтересам у подальшому.
Відтак, суд доходить до висновку, що із відповідача слід стягнути надмірно сплачені кошти за постачання електричної енергії 

Так, Верховний Суд у постанові від 18.06.2021 у справі №927/491/19 зазначив, що метою регулювання, передбаченого статтею 41 Закону України «Про публічні закупівлі», а саме закріплення можливості сторін змінити умови укладеного договору шляхом збільшення ціни за одиницю товару до 10 % є запобігання ситуаціям, коли внаслідок істотної зміни обставин укладений договір стає вочевидь невигідним для постачальника. 
Отже, передбачена законодавством про публічні закупівлі норма застосовується, якщо відбувається значне коливання (зростання) ціни на ринку, яке робить для однієї сторони договору його виконання вочевидь невигідним, збитковим. Для того, щоб за таких обставин не був розірваний вже укладений договір і щоб не проводити новий тендер, закон дає можливість збільшити ціну, але не більше як на 10 %. 
Інше тлумачення відповідної норми Закону «Про державні закупівлі» нівелює, знецінює, робить непрозорою процедуру відкритих торгів. Верховний Суд зазначає, що обмеження 10 % застосовується як максимальний ліміт щодо зміни ціни, визначеної в договорі, незалежно від того, як часто відбуваються такі зміни (кількість підписаних додаткових угод), а підвищення більш як на 10 % шляхом так званого «каскадного» укладення додаткових угод є недобросовісною діловою практикою з боку Продавця.
Відповідна правова позиція послідовно викладається у постановах Верховного Суду від 19.07.2022 у справі № 927/568/21; від 09.06.2022 № 927/636/21; від 31.05.2022 № 927/515/21; від 25.11.2022 № 927/563/20.
Окрім того, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 24.01.2024 у справі №922/2321/22 надано висновок про застосування законодавства про публічні закупівлі в цій частині, за яким у будь-якому разі ціна за одиницю товару не може бути збільшена більше ніж на 10% від тієї ціни товару, яка була визначена сторонами в договорі за результатами процедури закупівлі, незалежно від кількості та строків зміни ціни протягом строку дії договору. Тобто під час дії договору про закупівлю сторони можуть неодноразово змінювати ціну товару в бік збільшення за наявності умов, встановлених у статті 652 ЦК України та пункті 2 частини п`ятої статті 41 Закону України «Про публічні закупівлі», проте загальне збільшення такої ціни не повинно перевищувати 10 % від тієї ціни товару, яка була визначена сторонами при укладенні договору за результатами процедури закупівлі.
Від наведеної правової позиції Велика Палата Верховного Суду не відступила і у постанові від 21.11.2025 у справі №920/19/24 (до закінчення касаційного перегляду якої зупинялося провадження в цій справі №907/1135/25), зазначивши, що «…зміна умов договору про закупівлю щодо збільшення ціни за одиницю товару більше ніж на 10 % не допускається, в тому числі і у випадку закупівлі бензину та дизельного пального, природного газу та електричної енергії.
Зміни та доповнення до пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону № 922-VIII, внесені Законом № 1530-IX, стосуються лише встановлення альтернативного варіанту визначення моменту початку обчислення строку для зміни ціни за одиницю товару - 90 днів з моменту підписання договору про закупівлю або 90 днів з моменту внесення змін до такого договору щодо збільшення ціни за одиницю товару та не скасовують встановлену первісною редакцією цього Закону заборону збільшення ціни за одиницю товару більше ніж на 10 %, в тому числі і при здійсненні закупівлі бензину та дизельного пального, природного газу та електричної енергії.
Виняток з обмежень, викладений в останньому реченні пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону № 922-VIII,повинен тлумачитися суто буквально, а тому він стосується лише строків зміни ціни за одиницю товару у випадках зміни умов договору про закупівлю бензину та дизельного пального, природного газу та електричної енергії (дотримання умови про зміну лише раз на 90 днів в цьому випадку не діє) і не визначає верхньої межі збільшення (зміни) ціни за одиницю товару» (п.п. 205-207 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2025 у справі №920/19/24).
З урахуванням наведеного, відхиляються судом заперечення відповідача щодо можливості застосування 10% підняття ціни кожного разу при зміні умов договору та про те, що така ціна, як наслідок, може підніматися і більше 10% від зазначеної в договорі про закупівлю.
В даному аспекті відхиляються судом також й аргументи відповідача щодо передбачуваності застосування закону, його якості та дотриманням принципу верховенства права, позаяк положеннями п.п. 12, 13 ч. 1 ст. 9 Закону України «Про публічні закупівлі» визначено рекомендаційний характер відповідей та консультацій Уповноваженого органу з приводу застосування законодавства про публічні закупівлі, а внесення змін до договору про закупівлю в частині збільшення ціни понад встановлені в ст. 41 Закону ліміти не може вважатися таким, що відповідає меті здійснення та принципам публічних закупівель, оскільки нівелює саме значення проведення закупівлі та надає змогу учасникам закупівлі свідомо занижувати її початкову ціну, що, в свою чергу, спотворює конкуренцію та порушує принципи максимальної економії та ефективності закупівлі.
Відповідно до ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Статтею 203 цього Кодексу (частина перша) передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
Наведені вище обставини свідчать про протиправність внесених сторонами змін до Договору та, відповідно, наявність правових підстав для визнання недійсними додаткових угод №1,3,4,5,6, позаяк порушення норм Закону України «Про публічні закупівлі» сторонами мали системний характер, а під час розгляду справи в суді знайшли свої документальне підтвердження доводи прокурора про перевищення встановленого Законом України «Про публічні закупівлі» ліміту можливого збільшення, а відтак позовні вимоги прокурора в цій частині підлягають до задоволення судом.
При цьому, з огляду на приписи ч. 1 ст. 236 ЦК України за якими нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення, беручи до уваги встановлену судом недійсність змін, що внесені до Договору Додатковими угодами №1,3,4,5,6, застосуванню між сторонами в спірний період підлягали зазначені в Договорі положення щодо ціни електроенергії, обсягів постачання та ціни Договору.
Варто зауважити, що, з урахуванням встановлених судом обставин даної справи, визнання недійсної (нікчемною) будь-якої додаткової угоди, якою змінено ціну, тягне за собою визнання недійсними (нікчемними) всіх послідуючих додаткових угод, оскільки кожна наступна додаткова угода має фіксовану ціну за одиницю товару тому є похідною від попередніх додаткових угод та є недійсною, якщо ціна за такою угодою перевищує можливе підвищення ціни за одиницю товару більше, ніж на 10 %, визначених у статті 36 3акону України «Про публічні закупівлі» у порівнянні з первісною ціною без врахування змін внесених на підставі нікчемних додаткових угод.
Водночас, сам факт виконання сторонами Договору з урахуванням означених додаткових угод не має значення для встановлення їх нікчемності.
В силу приписів ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.
У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.
Частиною 1 ст. 1212 ЦК України передбачено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. При цьому, згідно із п. 1 ч. 3 ст. 1212 ЦК України положення цієї глави застосовуються також до вимог про повернення виконаного за недійсним правочином.
У ст. 669 ЦК України визначено, що кількість товару, що продається, встановлюється у договорі купівлі-продажу у відповідних одиницях виміру або грошовому вираженні. 
Відповідно до ч. 1 ст. 670 ЦК України якщо продавець передав покупцеві меншу кількість товару, ніж це встановлено договором купівлі-продажу, покупець має право вимагати передання кількості товару, або відмовитися від переданого товару та його оплати, а якщо він оплачений, - вимагати повернення сплаченої за нього грошової суми. Таким чином, обов`язок з повернення грошової суми, сплаченої за кількість товару, який не був поставлений покупцеві, врегульований нормами Глави 54 ЦК України (правова позиція Об`єднаної палати Верховного Суду, викладена у постанові від 18.06.2021 у справі № 927/491/19). 
Судом встановлено, що сторонами Договору, всупереч інтересів держави та зі зловживанням правом, без будь-яких належних на те підстав та жодного належно обґрунтованого документального підтвердження щодо підвищення ціни на електроенергію, в порушення норм Закону України «Про публічні закупівлі» та положень Договору, укладено Додаткові угоди, згідно яких збільшено ціну за одиницю товару, що, в свою чергу, не відповідає вимогам тендерної документації. 
Недійсність додаткових угод, з врахуванням обставин даної справи, визначає необхідність регулювання зобов`язання між сторонами за положеннями укладеного Договору, проте без тих змін, які були внесені до нього Додатковими угодами №1,3,4,5,6.
При цьому, відхиляються судом аргументи відповідача щодо можливості застосування в спірних правовідносинах встановленого Законом України «Про публічні закупівлі» максимуму можливого збільшення ціни договору (10%) та використання його в розрахунках між сторонами, позаяк ТОВ «Закарпаттяенергозбут» не надано суду доказів укладення сторонами Договору додаткової угоди, яка б визначала вартість електроенергії в розмірі саме на 10% більше ніж зазначено в самому Договору, а правовідносини між сторонами носять господарський характер та суд неправі самостійно застосовувати відповідну ціну товару без доказів її погодження сторонами Договору та доказів відповідності означеної зміни ціни Закону України «Про публічні закупівлі».
Відтак, суд доходить до висновку, що із відповідача слід стягнути надмірно сплачені кошти за постачання електричної енергії в сумі 119 543,28 гривень.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Положеннями статей 13-14 ГПК України унормовано, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
В той же час, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Відповідно до статей 73, 74, 76-80 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Сторонами у справі не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження наявності інших обставин ніж ті, що досліджені судом, а відтак, розглянувши спір на підставі поданих сторонами доказів, суд дійшов висновку, що позовні вимоги як обґрунтовано заявлені підлягають до задоволення в заявленому обсязі.

РОЗПОДІЛ СУДОВИХ ВИТРАТ У СПРАВІ 
У відповідності до ч. 4 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача 
Відповідно до ч. 9 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.
Суд вважає, що спір виник із неправильних дій відповідача, який ініціював укладення оскаржуваних додаткових угод, та відповідач внаслідок укладення оскаржуваних додаткових угод отримав надмірно сплачені кошти в сумі 119 543,28 гривень.
Тому слід стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Закарпаттяенергозбут» на користь Закарпатської обласної прокуратури понесені витрати на сплату судового збору в розмірі 15974,40 гривень.

Керуючись статтями 2, 13, 73, 74, 76, 77, 78, 79, 80, 86, 129, 221, 236, 238, 240, 248, 252 Господарського процесуального кодексу України,
СУД УХВАЛИВ:
1. Позов задовольнити.
2. Визнати недійсною додаткову угоду №1 від 17.03.2021 до договору про постачання електричної енергії споживачу №160607 від 11.01.2021, укладену між Міжгірською селищною радою (код ЄДРПОУ 04350910) та товариством з обмеженою відповідальністю «Закарпаттяенергозбут» (код ЄДРПОУ 41999833). 
3. Визнати недійсною додаткову угоду №3 від 17.06.2021 до договору про постачання електричної енергії споживачу №160607 від 11.01.2021, укладену між Міжгірською селищною радою (код ЄДРПОУ 04350910) та товариством з обмеженою відповідальністю «Закарпаттяенергозбут» (код ЄДРПОУ 41999833). 
4. Визнати недійсною додаткову угоду №4 від 09.08.2021 до договору про постачання електричної енергії споживачу №160607 від 11.01.2021, укладену між Міжгірською селищною радою (код ЄДРПОУ 04350910) та товариством з обмеженою відповідальністю «Закарпаттяенергозбут» (код ЄДРПОУ 41999833). 
5. Визнати недійсною додаткову угоду №5 від 03.11.2021 до договору про постачання електричної енергії споживачу № 160607 від 11.01.2021, укладену між Міжгірською селищною радою (код ЄДРПОУ 04350910) та товариством з обмеженою відповідальністю «Закарпаттяенергозбут» (код ЄДРПОУ 41999833). 
6. Визнати недійсною додаткову угоду №6 від 25.11.2021 до договору про постачання електричної енергії споживачу № 160607 від 11.01.2021, укладену між Міжгірською селищною радою (код ЄДРПОУ 04350910) та товариством з обмеженою відповідальністю «Закарпаттяенергозбут» (код ЄДРПОУ 41999833). 
7. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Закарпаттяенергозбут» (пл. Жупанатська, 18, м. Ужгород, 88000, ЄДРПОУ 41999833) на користь Міжгірської селищної ради (вул. Шевченка, 97, смт. Міжгір`я, Хустський район, Закарпатська обл., 90000, код ЄДРПОУ: 04350910) надмірно сплачені кошти в сумі 119 543,28 грн гривень (сто дев`ятнадцять тисяч п`ятсот сорок три гривні 28 копійок). 
8. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Закарпаттяенергозбут» (пл. Жупанатська, 18, м. Ужгород, 88000, ЄДРПОУ :41999833) на користь Закарпатської обласної прокуратури (88000, м. Ужгород, вул. Коцюбинського, 2-а, код ЄДРПОУ: 02909967) понесені витрати на сплату судового збору в розмірі 15974,40 гривень.
9. На підставі ст. 241 Господарського процесуального кодексу України рішення Господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Апеляційна скарга на рішення суду, згідно зі ст. 256 Господарського процесуального кодексу України, подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Рішення може бути оскаржене до Західного апеляційного господарського суду.
10. Вебадреса сторінки на офіційному вебпорталі судової влади України в Інтернет, за якою учасники справи можуть отримати інформацію по даній справі, – ://court.gov.ua/fair/sud5008/ або http://www.reyestr.court.gov.ua. 

Повне рішення складено та підписано 26.03.2026

Суддя А.А. Худенко