ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ  

09 квітня 2026 року 	м.Суми	

Справа №591/13709/25 
Номер провадження 22-ц/816/1851/26

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Щербаченко М. В. (суддя-доповідач),
суддів - Собини О. І. , Сізова Д. В. 
за участі секретаря судового засідання Овчаренко М.В.,
учасників судового процесу:
позивача ОСОБА_1 ,
представника позивача Ейсмонт Є.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану його представником адвокатом ЕЙСМОНТ Євгеном Анатолійовичем на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 03 лютого 2026 року, ухваленого у складі судді Клименко А.Я. у місті Суми, повний текст якого виготовлено 03 лютого 2026 року,
у цивільній справі за позовом  ОСОБА_2 до АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «СУМИХІМПРОМ» про стягнення заборгованості із заробітної плати та вихідної допомоги, належних до виплати працівнику при звільненні,

У С Т А Н О В И В:
Короткий зміст позовних вимог і рішення суду першої інстанції
02 грудня 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «СУМИХІМПРОМ» (далі – АТ «СУМИХІМПРОМ», відповідач), в якому, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просив стягнути з відповідача на свою користь: заборгованість із заробітної плати на день звільнення в розмірі 68 675 грн 21 коп.; стягнути з відповідача на свою користь вихідну допомогу при звільненні у розмірі тримісячного середнього заробітку у сумі 36 840 грн 15 коп.
Свої вимоги мотивує тим, що він з 19 червня 2019 року по 03 листопада 2025 року перебував у трудових відносинах з відповідачем. Наказом № 545 від 03 листопада 2025 року його звільнено за власним бажанням на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України. При звільненні в порушення статті 116 КЗпП України відповідач не виплатив йому заборгованість із заробітної плати у розмірі 68 675 грн 21 коп., посилаючись на відсутність грошових коштів. Стосовно нарахування і виплати за його заявою вихідної допомоги у розмірі не менше тримісячного середнього заробітку він отримав від відповідача повідомлення від 03 листопада 2025 року, що підприємство працює в складних умовах під час воєнного стану та вважає, що з його боку порушень немає, тому відсутні підстави для нарахування та виплати вихідної допомоги.
Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 03 лютого 2026 року позов задоволено частково. Стягнуто з відповідача на користь ОСОБА_1 заборгованість із заробітної плати в сумі 68 675 грн 21 коп. В іншій частині позовних вимог відмовлено за необґрунтованістю.
Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що в день звільнення позивача відповідачем не було виплачено належних звільненому працівникові сум у строки, передбачені статтею 116 КЗпП України. Заборгованість із заробітної плати перед позивачем складає 68 675 грн 21 коп., чого не заперечує відповідач, а тому з останнього на користь позивача підлягає стягненню указана заборгованість.
Відмовляючи у стягненні вихідної допомоги, суд вказав, що матеріали справи не підтверджують, що позивач був звільнений за власним бажанням з тієї підстави, що роботодавець не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору, тобто без вказівки на частину третю статті 38 КЗпП України, тому вважав, що позивач не довів право на отримання вихідної допомоги, у зв`язку з чим відмовив у задоволенні вимоги про стягнення вихідної допомоги.
Короткий зміст та узагальнені доводи апеляційної скарги
02 березня 2026 року представник позивача ОСОБА_3 подав до Сумського апеляційного суду апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, просить змінити рішення Зарічного районного суду м. Суми від 03 лютого 2026 року та стягнути з відповідача на користь позивача вихідну допомогу при звільненні у розмірі тримісячного середнього заробітку у сумі 36 840 грн 15 коп.
Апеляційна скарга мотивована тим, що висновок суду про те, що позивач не був звільнений за власним бажанням з цієї підстави, що роботодавець не виконував законодавство про працю не відповідає фактичним обставинам справи. У наказі № 545 від 03 листопада 2025 року причина звільнення вказана за власним бажанням – частина третя статті 38 КЗпП України, аналогічний запис міститься у трудовій книжці позивача. В той же час розрахунковий лист за листопад 2025 року не містить інформацію про нарахування позивачу вихідної допомоги в розмірі, визначеному статтею 44 КЗпП України. Ухвалюючи рішення про стягнення невиплаченої заробітної плати, суд фактично констатує порушення трудового законодавства з боку відповідача, який, з огляду на зміст наказу про звільнення, цього і не заперечує. 
Судове рішення місцевого суду в частині стягнення заборгованості із заробітної плати в апеляційному порядку не оскаржується сторонами справи та відповідно в цій частині апеляційним судом не переглядається.
Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи
Відповідач відзив на апеляційну скаргу не подав.
Фактичні обставини, встановлені судом першої та апеляційної інстанції
ОСОБА_1 з 19 червня 2019 року по 03 листопада 2025 року перебував у трудових відносинах з відповідачем (а.с. 6).
Відповідно до наказу (розпорядження) № 545 про припинення трудового договору (контракту) ОСОБА_1 , майстра локомотивного депо, звільнено 03 листопада 2025 року за власним бажанням, за частиною третьою статті 38 КЗпП України (а.с. 7).
Згідно повідомлення відповідача від 03 листопада 2025 року сума, яка належить позивачу до виплати при звільненні з 03 листопада 2025 року відповідно до частини третьої статті 38 КЗпП України складає: по заробітній платі – 68 675 грн 21 коп. (а.с. 8).
За змістом повідомлення відповідача, яке було отримано ОСОБА_1 03 листопада 2025 року, порушень законодавства про працю з боку АТ «СУМИХІМПРОМ» немає, а тому підстави для нарахування та виплати позивачу вихідної допомоги відсутні (а.с. 9).
Розмір середньоденної заробітної плати позивача становить 545 грн 78 коп., а середньомісячна заробітна плата складає 12 280 грн 05 коп. (а.с. 52).
Мотиви, з яких виходить апеляційний суд та застосовані норми права
За приписами статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.
У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.
У пункті 4 частини першої статті 36 КЗпП України передбачено, що підставами припинення трудового договору є розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39), з ініціативи, власника або уповноваженого ним органу (статті 40, 41) або на вимогу профспілкового чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу (стаття 45).
Працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо роботодавець не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору, чинив мобінг (цькування) стосовно працівника або не вживав заходів щодо його припинення, що підтверджено судовим рішенням, що набрало законної сили (частина третя статті 38 КЗпП України).
При припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40, пункті 6 частини першої статті 41 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення роботодавцем законодавства про працю, колективного чи трудового договору, вчинення мобінгу (цькування) стосовно працівника або невжиття заходів щодо його припинення (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток (стаття 44 КЗпП України).
У постановах Верховного Суду від 22 квітня 2020 року у справі № 199/8766/18 (провадження № 61-797св20), від 23 листопада 2023 року у справі № 207/828/22 (провадження № 61-4090св23) зазначено, що за змістом статті 38 КЗпП України розірвання трудового договору з ініціативи працівника і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до розірвання цього договору і які працівник визначає самостійно. У разі якщо вказані працівником причини звільнення - порушення роботодавцем трудового законодавства (частина третя статті 38 КЗпП України) - не підтверджуються або роботодавцем не визнаються, останній не вправі самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору. При незгоді роботодавця звільнити працівника із підстав, передбачених частиною третьою статті 38 КЗпП України, останній може відмовити у розірванні трудового договору, але не вправі розірвати цей договір з інших підстав, які працівником не зазначалися. 
Обов`язковою умовою для звільнення за власним бажанням згідно з частиною третьою статті 38 КЗпП України є порушення власником трудового законодавства або умов трудового договору. При цьому для визначення правової підстави розірвання трудового договору значення має сам факт порушення законодавства про працю, що спонукало працівника до розірвання трудового договору з власної ініціативи, а не поважність чи неповажність причин такого порушення та істотність порушення трудових прав працівника.
Розірвання трудового договору за частиною третьою статті 38 КЗпП України є різновидом припинення трудових відносин в односторонньому порядку. Для припинення трудового договору за цією підставою має значення, чи мали місце порушення з боку роботодавця законодавства про працю чи умов колективного чи трудового договору, а також письмово викладена ініціатива працівника з наміром припинити трудові відносини, що доведена до відома роботодавця в установленому законом порядку.
Отже, при вирішенні трудового спору щодо припинення трудового договору на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України визначальним є те, чи мали місце порушення трудового законодавства зі сторони роботодавця стосовно працівника на момент подання таким працівником заяви про звільнення на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України. Особливістю розірвання трудового договору на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України є те, що працівник має право самостійно визначити строк розірвання трудового договору. Роботодавець може не погоджуватись з тим, що мають місце порушення, які відповідно до частини третьої статті 38 КЗпП України є підставами для розірвання трудового договору за ініціативою працівника у визначені ним строки, що, у свою чергу, свідчить про виникнення трудового спору (див. постанову Верховного Суду від 16 червня 2022 року в справі № 211/5625/19 (провадження № 61-5942св21)).
У справі, яка переглядається апеляційним судом установлено, що позивач був звільнений на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України, що підтверджується копією наказу (розпорядження) № 545 про припинення трудового договору (контракту) ОСОБА_1 та відповідним записом в його трудовій книжці. 
Зазначивши у наказі від 03.11.2025 № 545 про звільнення ОСОБА_1 в якості підстави звільнення частину третю статті 38 КЗпП України, відповідач фактично визнав наявність з його боку порушень законодавство про працю, оскільки при незгоді звільнити працівника із підстав, передбачених частиною третьою статті 38 КЗпП України, відповідач міг відмовити позивачу у розірванні трудового договору із вказаної підстави.
У справі, яка переглядається відповідач систематично не виконував вимоги законодавства про працю щодо строків виплати заробітної плати позивачу протягом 2025 року, що підтверджується розрахунковим листом за листопад 2025 року (а.с.8) та Звітами про заборгованість з оплати праці, які відповідач подавав щомісячно у 2025 року до територіального органу Держстату (а.с.28-40).
В суді першої інстанції відповідач, заперечуючи проти вимог позивача про стягнення вихідної допомоги при звільненні, вказував на відсутність умисного порушення роботодавцем законодавства про працю, оскільки указане стало наслідком надзвичайних обставин, які є непередбачуваними і мають неминучий характер. Зокрема, відповідач вказав, що унеможливлення виконання ним обов`язків, передбачених законодавством України про працю, спричинене впливом дії обставин – збройної агресії рф проти України, що стало підставою воєнного стану в Україні, втрата логістичних зв`язків з постачальниками сировини та покупцями готової продукції, вимушені простої підприємства, пов`язані з повітряними тривогами та тривалими відключеннями електроенергії, знищення та пошкодження виробничих приміщень через обстріли, що призвело до неможливості нормальної господарської діяльності підприємства у повному обсязі. 
З цього приводу апеляційний суд зауважує, що в цьому випадку має значення сам факт порушення законодавства про працю, що спонукало працівника до розірвання трудового договору з власної ініціативи, а не поважність чи неповажність причин такого порушення та істотність порушення трудових прав працівника.
Ураховуючи вищезазначене, висновки суду першої інстанції про те, що матеріали справи не підтверджують, що позивач був звільнений за власним бажанням з тієї підстави, що роботодавець не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору, тобто без вказівки на частину третю статті 38 КЗпП України не відповідають обставинам справи.
З огляду на норми статті 44 КЗпП України суд апеляційної інстанції дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача вихідної допомоги у розмірі тримісячного середнього заробітку у розмірі 36 840 грн 15 коп. (середньомісячна заробітна плата 12 280 грн 05 коп. х 3 місяці) з подальшим утриманням з цієї суми податків та інших обов`язкових платежів.
Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права (пункти 3, 4 частина першої статті 376 ЦПК України). 
Висновки суду апеляційної інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги за результатами апеляційного перегляду рішення, свідчать про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення на підставі пункту 3, 4 частини першої статті 376 ЦПК України необхідно скасувати в оскаржуваній частині та ухвалити нове рішення про задоволення вимоги ОСОБА_1 про стягнення вихідної допомоги.
Висновки суду щодо судових витрат
Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина 13 статті 141 ЦПК України).
Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина 1 та 2 статті 141 ЦПК України).
Оскільки за наслідками апеляційного перегляду справи апеляційну скаргу задоволено, тому з відповідача на користь держави необхідно стягнути судовий збір за розгляд справи в суді апеляційної інстанції в розмірі 1816 грн 80 коп., оскільки позивач звільнений від сплати судового збору.
Керуючись вимогами статей 141, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд
У Х В А Л И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану його представником адвокатом ЕЙСМОНТ Євгеном Анатолійовичем - задовольнити.
Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 03 лютого 2026 року скасувати в частині відмови у задоволенні вимоги про стягнення вихідної допомоги та ухвалити нове рішення про задоволення цієї вимоги.
Стягнути з АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «СУМИХІМПРОМ» на користь ОСОБА_2 вихідну допомогу у розмірі тримісячного середнього заробітку в сумі 36 840 гривень 15 копійок, з подальшим утриманням з цієї суми податків та інших обов`язкових платежів.
Стягнути з АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «СУМИХІМПРОМ» на користь держави судовий збір за розгляд справи в суді апеляційної інстанції в розмірі 1816 гривень 80 копійок.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення і касаційному оскарженню не підлягає.
Повне судове рішення складене 09 квітня 2026 року.

Головуючий   	М. В. Щербаченко	

Судді О. І. Собина 

Д. В. Сізов