ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 березня 2026 року місто Київ.
Справа № 761/34842/25
Апеляційне провадження № 22-ц/824/5425/2026
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Желепи О.В.,
суддів: Поліщук Н.В., Соколової В.В.,
за участю секретаря судового засідання Рябошапка М. О.
розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1  на заочне рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 11 листопада 2025 року (ухвалено у складі судді Романишеної І.П., дата складення повного тексту рішення - 11 листопада 2025 року)
у справі за позовом ОСОБА_1  до держави російська федерація про відшкодування моральної шкоди,-

ВСТАНОВИВ

У серпні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до Шевченківського районного суду міста Києва в порядку цивільного судочинства з позовом до держави Російська Федерація про відшкодування моральної шкоди.
В обґрунтування позовних вимог зазначала, що з 2012 року проживала та зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 . Зазначений факт підтверджується даними паспорту, та довідкою ВПО. 
У 2014 році почалась збройна агресія відповідача на території України, ситуація у місті почала загострюватись. Разом з бойовими діями в місті суттєво погіршилась гуманітарна ситуація. Результатом зазначених протиправних дій відповідача стала повна окупація міста Донецьк у 2014 році. Міністерство розвитку громад і територій України затвердило наказом № 376 від 28.02.2025 року перелік територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією. Відповідний наказ розроблено на підставі пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 06 грудня 2022 року №1364 «Деякі питання формування переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією», пункту 8 Положення про Міністерство розвитку громад та територій України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 30 червня 2015 року № 460 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 17 грудня 2022 року № 1400). Відповідно до пункту 2 розділу І Тимчасово окуповані Російською Федерацією території України наказу № 376 від 28.02.2025 року Міністерства розвитку громад і територій України, вся територія Донецького району, до складу якого входить і місто Донецьк ( НОМЕР_1 ) віднесена до тимчасово окупованих Російською Федерацією територій України з 07.04.2014 року. 
Оскільки територія міста, де вона проживала опинилась під окупацією рф, позивачка зазнавала обмежень у доступі до води, газу, світла, медицини, була позбавлена будь-якого зв?язку, та не мала права на вільне переміщення. В зв?язку з цим, була вимушена покинути свій дім, та ризикуючи життям, під загрозою смерті, виїхати до м. Києва, де оформила статус внутрішньо переміщеної особи. 
Окрім того, позивачка є сіпввласницею квартири за адресою: АДРЕСА_1 . Зазначена квартира знаходиться на окупованій території. Таким чином, відповідач своїми діями фактично позбавив позивачку права власності відносно належного їй майна. Протягом всього часу окупації рф її рідного міста, вона кожного дня зазнає душевних страждань, оскільки не може повернутись додому, побачити своїх рідних, які залишились в окупації, та не можуть виїхати, і це вже триває вже 11 років. Всі ці події в її житті, що спричинені збройною агресією відповідача, значно вплинули на якість її життя, яка суттєво знизилась, стала страждати пам?ять, у спілкуванні з іншими часто помічається підвищена емоційність. У Києві вона проживає за адресою: АДРЕСА_2 , реєстрація мешкання на даній території є беззаперечним доказом проживання позивача у епіцентрі військових/бойових дій, під час якого остання стає живим свідком вбивств, тілесних ушкоджень, знищення майна мирного населення тощо та чує, бачить військові постріли, бомбардування, вибухи пожежі, руйнування тощо. У звязку з постійними повітряними тривогами, що пов?язане з перебування позивачки в у бомбосховищах, неможливості вільного та спокійного проживання на рідній землі, спілкування з близькими та користування майном, оскільки позивачка постійно перебуває в небезпеці, як і його рідні, та взагалі всі громадяни нашої держави. Зазначені вище факти стосуються не окрему взяту позивачку, а всіх, хто проживає на українській землі. Моральні страждання внаслідок стресу позивачки викликані через постійні повітряні тривоги та необхідність перебувати тривалий час в укритті, бомбардування об?єктів критичної інфраструктури, а також докладати додаткових зусиль для організації свого життя, забезпечення безпеки та захисту порушених прав. 
Позивачка вказувала, що у зв?язку зі збройною агресією російської федерації проти України, кожного дня зазнає душевних страждань і принижень, переносить стрес і побоювання за свою безпеку, були порушені її нормальні життєві зв?язки та погіршилися відносини з оточуючими людьми, кожного дня вона вимушена вживати додаткових зусиль для організації свого життя та захисту порушеного права. За вимогами частини шостої статті 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації державі Україна, юридичним особам, громадським об?єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на Російську Федерацію як на державу, що здійснює окупацію. 
Заочним рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 11 листопада 2025 року позовні вимоги - задоволено частково.
Стягнуто з держави Російська Федерація на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 500 000 (п`ятсот тисяч) грн.
В решті позовних вимог - відмовлено.
Стягнуто з держави Російська Федерація на користь держави витрати по сплаті судового збору у розмірі 5 000, 00 грн.
Не погоджуючись з таким рішенням суду, позивачка ОСОБА_1 06 грудня 2025 року подала до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, якою просить змінити оскаржуване рішення в частині відмови в задоволенні позовних вимог та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовну заяву про відшкодування моральної шкоди, стягнувши на її користь грошові кошти у розмірі 35 тисяч Євро, що складає еквівалент 1 652 045,50 гривень.
Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що оскаржуване рішення є безпідставним, необгрунтованим, таким, що суперечить чинному законодавству, суперечить нормам матеріального та процесуального права, висновки не відповідають обставинам справи, винесене в порушення ст. 89, 263 ЦПК України.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 16 січня 2026 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою та надано учасникам справи 5-денний строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу з моменту отримання даної ухвали.
Правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу відповідач не скористався.
Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Відповідно до ст. 44 ЦПК України, особи, які беруть участь у справі зобов`язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки.
Відповідно до ст.ст. 128-131 ЦПК України сторони були своєчасно повідомлені про день та час розгляду справи на 24 лютого 2026 року за адресами, які були зазначені в матеріалах справи.
В судове засідання, призначене на 24 лютого 2026 року до Київського апеляційного суду ОСОБА_1 не з'явилась, про дату, час та місце судового засідання була належним чином повідомлена, в апеляційній скарзі просила розглядати справу без її участі.
Інші учасники до суду не з`явились.
Відповідач, з урахуванням висновків, висловлених у постанові КЦС ВС від 18 травня 2022 року у справі № 760/17232/20, про те, що РФ у такій категорії справ не може користуватися судовим імунітетом, належним чином повідомлений про день, час та місце розгляду справи, у порядку, передбаченому ч. 11 ст. 128 ЦПК України.
Відповідно до ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.
Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
З урахуванням наведено та з огляду на приписи ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду справи за відсутності учасників справи, які були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового розгляду. 
Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Відповідно до постанови КЦС ВС від 30 вересня 2022 року за № 761/38266/14 якщо проголошення судового рішення не відбувається, то датою його ухвалення є дата складення повного судового рішення, навіть у випадку, якщо фактичне прийняття такого рішення відбулось у судовому засіданні, яким завершено розгляд справи і в яке не з`явились всі учасники такої справи. При цьому, дата, яка зазначена як дата ухвалення судового рішення, може бути відмінною від дати судового засідання, яким завершився розгляд справи і у яке не з`явились всі учасники такої справи. 

За правилами ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Це положення означає, що апеляційний суд оцінює судове рішення виключно з точки зору його законності на момент ухвалення, тобто з урахуванням норм права, що діяли на той час, та доказів, наданих у суді першої інстанції. Зміни в законодавстві, нові докази чи обставини, які з`явилися після винесення рішення, не впливають на правомірність висновків суду першої інстанції і не враховуються під час перевірки законності рішення в апеляційному порядку.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Таким вимогам рішення суду першої інстанції відповідає.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Судом першої інстанції встановлено, та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується даними витягу з порталу електронних послуг «Дія» № 3010-7501471381.
Згідно довідки № 3010-7501471381, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , взята на облік як внутрішньо переміщена особа 22 грудня 2022 року з фактичним місцем проживання за адресою: АДРЕСА_2 .
Відповідно до копії договору купівлі-продажу квартири від 17 квітня 2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу Сергєєвою І.Г., зареєстрованого у реєстрі за № 296 та зареєстрованого в Електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно 03 травня 2012 року, позивачу на праві власності належить квартири за адресою: АДРЕСА_1 .
У зв`язку зі збройною агресією РФ позивач вимушена була покинути своє житло та переїхала до міста Києва.
Загальновідомим є той факт, що в лютому 2014 року розпочалася військова агресія Російської Федерації проти України, внаслідок якої була анексована територія Автономної Республіки Крим, частково окуповані території Донецької та Луганської областей України.
24 лютого 2022 року розпочалось повномасштабне вторгнення російської федерації на території України, у зв`язку із чим, Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні»» від 24.02.2022 № 2102-IX, у зв`язку з військовою агресією РФ проти України», в Україні введено воєнний стан.
Зазначені обставини є загальновідомими та ніким не оспорюються, а тому не підлягають доказуванню згідно з приписами ч. 3 ст. 82 ЦПК України.
Україна залишається об`єктом збройної агресії з боку РФ, яку остання здійснює, серед іншого, і через підтримку та забезпечення масштабних терористичних атак (абзац перший затвердженого постановою від 27 січня 2015 року N 129-VIII Звернення Верховної Ради України до Організації Об`єднаних Націй (далі ООН), Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, Парламентської Асамблеї НАТО, Парламентської Асамблеї ОБСЄ, Парламентської Асамблеї ГУАМ, національних парламентів держав світу про визнання РФ державою-агресором (далі Звернення)).
02 березня 2022 року збройну агресію РФ проти України у резолюції ES-11/1 «Агресія проти України» визнала Генеральна Асамблея ООН. Вона вимагає від РФ негайного припинення застосування сили проти України, утримання від погроз чи застосування сили проти будь-якої держави ООН, повного та безумовного виведення збройних сил з території України у межах її міжнародно-визнаних кордонів, а також забезпечення повного захисту цивільних осіб, включаючи гуманітарний персонал, журналістів та осіб, які перебувають у вразливому становищі, у тому числі жінок і дітей.
14 квітня 2022 року Верховна Рада України визнала дії, вчинені збройними силами РФ та її політичним і військовим керівництвом під час останньої фази збройної агресії проти України, яка розпочалася 24 лютого 2022 року, геноцидом Українського народу (пункт 1 Заяви Верховної Ради України «Про вчинення російською федерацією геноциду в Україні», схваленої згідно з Постановою Верховної Ради України N 2188-IX).
27 квітня 2022 року Парламентська Асамблея Ради Європи ухвалила резолюцію «Наслідки продовження агресії російської федерації проти України: роль і відповідь Ради Європи» №2433. Визнала, що агресія РФ проти України є безпрецедентним актом як сама по собі, так і за її далекосяжними наслідками, бо провокує найважчу гуманітарну кризу в Європі з найбільшою кількістю жертв, наймасштабнішим внутрішнім і зовнішнім переміщенням населення з часів Другої світової війни.
Як вбачається із позовної заяви, позивачка просила стягнути з держави РФ моральну шкоду, спричинену внаслідок збройної агресії проти України, що виразилось у порушенні її звичного укладу життя , залишення свого звичного місця проживання унаслідок бойових дій та їх різноманітних наслідків, від продовольчої та енергетичної криз до необхідності перебування у бомбосховищах та підвалах, укриваючись від обстрілів, та спостерігання страждання цілого народу, тисяч смертей та каліцтв.
Частково задовольняючи позовні вимови у розмірі 500 000,00 грн на користь ОСОБА_1 суд виходив з того, що характер та обсяг страждань, яких зазнала позивачка, у зв`язку з вимушеною зміною свого місця проживання, множинний характер порушень конституційних прав позивачки, характер немайнових втрат, зокрема, тяжкість вимушених змін у її житті, час та зусилля, тривалість страждань, необхідні для можливості відновлення попереднього стану відповідає розміру компенсації її моральних страждань.

Однак позивачка зазначала, що розмір такої компенсації судом не вмотивовано, адже справедливою сатисфакцією за свої моральні страждання, вважала суму 1 652 045, 50 грн.

Колегія суддів погоджується з доводами скаржниці, що кожен громадянин, кожна людина, що пережила та переживає збройну агресію РФ проти України зазнає, у тому числі моральних страждань, які складно оцінити та із суб`єктивної думки позивачки така шкода, що завдається їй може бути неоціненною.
Однак, колегія суддів не вбачає підстав для зміни рішення в частині визначеного судом розміру моральної шкоди, з огляду на наступне.
В ЦК України міститься незначна кількість випадків, за яких законодавець урегулював ті чи інші цивільні відносини дотичні до воєнних дій або воєнного стану. Наприклад: оголошення фізичної особи померлою (стаття 46 ЦК України); зупинення перебігу позовної давності якщо позивач або відповідач перебуває у складі Збройних Сил України або в інших створених відповідно до закону військових формуваннях, що переведені на воєнний стан (пункт 4 частини першої статті 263 ЦК України); не вважаються примусовою працею військова або альтернативна (невійськова) служба, робота чи служба, яка виконується особою за вироком чи іншими рішеннями суду, а також робота чи служба відповідно до законів про воєнний і про надзвичайний стан (абз. 2 частини 3 статті 312 ЦК України); в умовах воєнного або надзвичайного стану майно може бути примусово відчужене у власника з наступним повним відшкодуванням його вартості (частина 2 статті 353 ЦК України).
Звісно, що норми, які стосуються компенсації моральної шкоди, неорієнтовані законодавцем на їх застосування для компенсації втрат внаслідок агресії, воєнних дій або воєнного стану.
Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі (пункт 3 частини другої статті 11 ЦК України).
Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (частини перша, друга статті 23 ЦК України).
Тлумачення статті 23 ЦК України свідчить, що вона є нормою, яка має поширюватися на будь-які цивільно-правові відносини, в яких тій чи іншій особі було завдано моральної шкоди. Це, зокрема, підтверджується тим, що законодавець вживає формулювання "особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав".
Тобто можливість стягнення компенсації моральної шкоди ставиться в залежність не від того, що це передбачено нормою закону або положеннями договору, а від порушення цивільного права особи (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 22 квітня 2024 року в справі № 279/1834/22 (провадження N 61-1382сво23)).
По своїй суті зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є досить специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, а саме щодо способу та розміру компенсації.
Джерелом визначеності змісту обов`язку особи, що завдала моральної шкоди, може бути:
(1) договір особи, що завдала моральної шкоди, з потерпілим, в якому сторони домовилися зокрема, про розмір, спосіб, строки компенсації моральної шкоди; (2) у випадку, якщо не досягли домовленості, то рішення суду в якому визначається спосіб та розмір компенсації моральної шкоди (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2021 року у справі N 180/1735/16-ц (провадження № 61-18013сво18)).
(2) Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди.
У разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини. Завдання моральної шкоди - явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20 (провадження №61-1132св22), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року в справі №214/7462/20 (провадження № 61-21130сво21)).
Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновленого стану потерпілого.
При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставини, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року в справі № 214/7462/20 (провадження № 61-21130сво21)).
Змагальність сторін є однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства (пункт 4 частини третьої статті 2 ЦПК України).
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частини перша-четверта статті 12 ЦПК України).
Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків (частина п`ята статті 12 ЦПК України).
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).
Наприклад, в Італії в судовій практиці застосовуються різноманітні критерії для компенсації немайнової шкоди втілені у відповідних таблицях (наприклад, таблиці суду м. Риму (https://www.tribunale.roma.it/allegatinews/A_24405.pdf)).
Найбільш «авторитетним» вважаються Міланські таблиці (https://tribunale milano.giustizia.it/cmsresources/cms/documents/Tabelle_milanesi_Danno_non_patrimoniale_ed._2021_2.pdf), які передбачають єдину систему розрахунку компенсації немайнової шкоди, що включає в себе як біологічну, так і іншу немайнову шкоду, зокрема, моральну.
Колегія суддів підкреслює, що в українській судовій практиці не застосовуються певні таблиці для визначення розміру грошової компенсації моральної шкоди.
Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 20.06.2024 у справі №216/5657/22.
Тому при визначенні грошової компенсації моральної шкоди слід враховувати те, що: дійсно внаслідок військової агресії РФ проти України особа може зазнавати (зазнала) моральної шкоди; законодавець в статті 23 ЦК передбачив відкритий перелік обставин, які враховуються судом при визначенні розміру грошової компенсації (характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування; інші обставини, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості); розмір грошової компенсації моральної шкоди завданій особі внаслідок військової агресії РФ проти України може відрізнятися, залежно від того, на які обставини завдання моральної шкоди посилається позивач та які обставини враховані судом при визначенні розміру грошової компенсації моральної шкоди; такими обставинами може бути, зокрема: смерть близьких осіб, каліцтво особи чи близьких осіб; місце проживання особи (різняться відчуття осіб, що проживають на території проведення бойових дій чи осіб далеко від цієї території); пошкодження або знищення рухомого майна; права які порушені внаслідок військової агресії РФ проти України тощо.
Касаційний цивільний суд вже звертав увагу, що принцип заборони повороту до гіршого (non reformatio in peius) відомий ще з часів римського права та існував у зв`язку із іншим правилом - tantum devolutum quantum appellatum (скільки скарги, стільки і рішення). Правило заборони повороту означає недопустимість погіршення становища сторони, яка оскаржує судове рішення.
Тобто, особа, яка оскаржує судове рішення, не може потрапити в гірше становище, порівняно із тим, що така особа досягнула в попередній інстанції в результаті своєї ж скарги (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 травня 2023 року у справі № 179/363/21 (провадження № 61-4060св23), постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 червня 2023 року в справі № 757/42885/19-ц (провадження №61-9060св22), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 25 березня 2024 року в справі № 336/6023/20 (провадження № 61-11523сво23), пункт 83 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2024 року в справі №756/11081/20 (провадження № 14-25цс24)).
Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги, що оскаржуване рішення є безпідставним, необгрунтованим, таким, що суперечить чинному законодавству, суперечить нормам матеріального та процесуального права, висновки не відповідають обставинам справи, винесене в порушення ст. 89, 263 ЦПК України, оскільки суд першої інстанції, дослідив всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясував усі обставини справи, на які позивачка посилалася, як на підставу своїх вимог і заперечень, і з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, ухвалив законне та обґрунтоване судове рішення по суті вимог.
З урахуванням встановлених судом обставин, та меж апеляцінйого перегляду відсутні підстави стверджувати, що позивачка навела обставини, які б давали підстави для висновку про збільшення компенсації за спричинену моральну шкоду із 500 000,00 грн до 1 652 045, 50 грн.
За таких обставин суд зробив обґрунтований висновок про відмову в частині незадоволених позовних вимог.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів апеляційної скарги та їх відображення в оскаржуваному рішенні, питання вичерпності висновків суду першої інстанції, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка переглядається, судове рішення в оскаржуваній частині відповідає вимогам законності та вмотивованості.
Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду та не дають підстав вважати, що судом першої інстанції при визначенні розміру відшкодування порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає в апеляційній скарзі позивачка.
З урахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції про часткове задоволення позову відповідає фактичним обставинам справи, ґрунтується на наявних у справі доказах, ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права та не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.
Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За вказаних обставин, колегія суддів приходить до висновку про залишення рішення суду без змін, а скарги без задоволення.
Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Заочне рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 11 листопада 2025 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом 30 днів, шляхом подання касаційної скарги безпосереднь до цього суду.
Повна постанова складена 13 березня 2026 року

Головуючий О.В. Желепа

Судді Н.В. Поліщук

В.В. Соколова