479/1249/25
2/479/112/26
Р І Ш Е Н Н Я
і м е н е м У к р а ї н и

18 лютого 2026 року смт.Криве Озеро

Кривоозерський районний суд Миколаївської області

В складі: головуючого – судді   Репушевської О.В.,
за участі секретаря судового засідання Мардар Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт.Криве Озеро в порядку загального позовного провадження цивільну справу №479/1249/25 за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності в порядку спадкування, та встановлення факту постійного проживання, 

у ч а с н и к и с п р а в и :
позивач   ОСОБА_1 
відповідач   ОСОБА_2 ,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 в особі представника – адвоката Курченка В.І. звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про встановлення факту постійного проживання, та визнання права власності на житловий будинок в порядку спадкування за законом. В обґрунтуванні позову мотивує тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивача ОСОБА_3 .. Після його смерті залишилося спадкове майно, яке складається із житлового будинку, який розташований по АДРЕСА_1 . Позивач звернувся до Кривоозерської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, проте йому було відмовлено, оскільки відсутній правовстановлюючий документ на спадкове майно, та не прийнята спадщина у відповідності до ч.3 ст.1268 ЦК України. На день смерті спадкодавця, позивач проживав разом з ним без реєстрації за однією адресою, таким чином, позивач вважається таким, що прийняв спадщину після смерті свого батька, тому останній вимушений звернутися до суду з позовними вимогами про: 
- встановлення факту постійного проживання позивача, на час відкриття спадщини разом зі спадкодавцем  ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 ;
- визнати за позивачем право власності на житловий будинок з господарчими будівлями та побутовими спорудами, який розташований по АДРЕСА_1 в порядку спадкування після смерті батька, ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
В судове засідання позивач та його представник не з`явилися. Представник позивача надіслав до суду письмову заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримує, просив їх задовольнити в повному обсязі. 
Відповідач в судове засідання не з`явився, надав до суду письмову заяву, відповідно до якої просить розглядати справу у його відсутність, позов визнає, заперечень не має.
Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного.
Вирішуючи питання про встановлення факту постійного проживання із спадкодавцем на час відкриття спадщини, суд прийшов до наступного.
Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 , що підтверджується даними свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , виданого відділом РАЦС Кривоозерського районного управління юстиції Миколаївської області 24 січня 2006 року. 
Кривоозерською державною нотаріальною конторою позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_3 , у зв`язку з пропуском встановленого законом строку для прийняття спадщини, та не прийняття у відповідності ч.3 ст.1268 ЦК України.
За даними довідки №916 від 25 липня 2025 року, виданої Кривоозерською селищною радою Первомайського району Миколаївської області, встановлено, що  ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , дійсно проживав на день смерті батька ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з ним за адресою: АДРЕСА_1 .
Встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на момент відкриття спадщини необхідний заявнику для отримання у нотаріуса свідоцтва про право на спадщину за законом.
Відповідно до положень п.5 ч.2 ст.293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п.23 Постанови від 30 травня 2008 р. №7 "Про судову практику у справах про спадкування", якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися до суду із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини.
Таким чином, враховуючи, що факт постійного проживання на час відкриття спадщини позивача з померлим підтверджено вищезазначеними доказами, які у своїй сукупності є достатніми для висновку про те, що  ОСОБА_1 на час смерті спадкодавця ОСОБА_3 проживав разом з ним, а тому вимоги заявника є обґрунтованими та підлягають задоволенню.
Приймаючи до уваги вищевикладене, суд приходить до висновку, що вимоги позивача є обґрунтованими та підлягають задоволенню.
Щодо вимог заяви про визнання права на житловий будинок в порядку спадкування, суд приходить до наступного.
Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 , що підтверджується даними свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , виданого відділом РАЦС Кривоозерського районного управління юстиції Миколаївської області 24 січня 2006 року. 
Після смерті ОСОБА_3 відкрилася спадщина, яка складається із житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованого по АДРЕСА_1 , що належав йому, та підтверджується випискою підтвердження чинності запису щодо реєстрації права власності станом на 31 грудня 2012 року вих. 1456/04-02-03 від 05 серпня 20025 року. 
Спадкоємцем за законом першої черги на спадщину після смерті  ОСОБА_3 є позивач ОСОБА_1 , як дитина спадкодавця, що підтверджується даними свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 , виданого Кривоозерським Рай Бюро ЗАГС Миколаївської області 27 грудня 1966 року.
Як вбачається зі спадкової справи №194/06 спадщину після смерті  ОСОБА_3 прийняв ОСОБА_2 – відповідач по справі.
В оформленні спадкових прав на житловий будинок з господарчими будівлями та побутовими спорудами у нотаріальному порядку йому відмовлено, через відсутність правовстановлюючого документу, та не прийнята спадщина у відповідності до ч.3 ст.1268 ЦК України.
Відповідно до положень ч.3 ст.1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст.1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.
Згідно положень ст.1216 ЦК України, спадкування є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців).
Як передбачено положеннями ст.1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
Відповідно до положень ст.1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права власності (ст.16 ЦК України).
Згідно положень п.23 Постанови Пленуму ВСУ №7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування", у разі неможливості отримати свідоцтво про право на спадщину в нотаріальній конторі в загальному порядку, спадкоємець має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності на спадщину.
Відповідно до положень ст.328 ЦК України, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону, або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Відповідно до положень п.3.1 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2013 року №24-753/0/4-13 право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст.392 ЦК України).
При вирішенні спорів щодо спадкування права власності на нерухоме майно судам слід звертати увагу на зміну редакції ч.4 ст.331 і ч.4 ст.334 ЦК України та інших норм цивільного законодавства і застосувати редакцію закону, яка діяла на час виникнення права у самого спадкодавця та на час відкриття спадщини.
Відповідно до положень п.4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України від 16 січня 2013 року Цивільний кодекс України застосовується до цивільних правовідносин, що виникли після набрання ним чинності.
Згідно даних технічного паспорту будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами по  АДРЕСА_1 , виготовленого ВКПП "ДЕЛЕН", спадковий житловий будинок побудований в 1990 році.
Відповідно до положень ст.86 ЦК УРСР право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном.
Право власності на збудований житловий будинок набувається в порядку, який існував на час його будівництва.
В даний час питання реєстрації права власності на нерухоме майно врегульоване приписами Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень і Порядку надання інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів від 17 жовтня 2013 року.
Відповідно до приписів п.49 зазначеного порядку для проведення державної реєстрації права власності з видачею свідоцтва на новозбудований об`єкт нерухомого майна заявник подає зокрема документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта.
Документом, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом індивідуального (садибного) житлового будинку, садового, дачного будинку, господарської (присадибної) будівлі та споруди, прибудови до них, побудованих до 05 серпня 1992 року є технічний паспорт на об`єкт нерухомого майна. Зазначене узгоджується з ДБН А3.1-3-94 "Прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів".
Таким чином для реєстрації будинку, збудованого у 1990 році, особою, яка його збудувала, достатнім є подання технічного паспорту, який по суті підтверджує факт відповідності будівельним нормам та стандартам, а тому можливості його експлуатації.
У 1990 році питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року "Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків" (визнаний таким, що втратив чинність Указом Президії Верховної ради СРСР від 22 лютого 1988 року №8502-ІІ) і прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року Постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року "Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року "Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків", які зокрема визначали умови та правові наслідки будівництва.
Згідно положень ст.1 Указу від 26 серпня 1948 року кожен громадянин мав право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок. 
Пункт 2 Постанови від 26 серпня 1948 року визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника.
Отже, за Указом від 26 серпня 1948 року та Постановою від 26 серпня 1948 року підставою виникнення права власності на жилий будинок був сам факт збудування ним жилого будинку з додержанням вимог цих актів законодавства.
Ці правові акти не пов`язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації.
Відповідно до приписів п.49 зазначеного порядку для проведення державної реєстрації права власності з видачею свідоцтва на новозбудований об`єкт нерухомого майна заявник подає зокрема документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта.
Отже, судом встановлено, що будинок розташований по АДРЕСА_1 , не є самочинним будівництвом та може спадкуватись після смерті ОСОБА_3 , як об`єкт права власності - нерухоме майно.
Тому наявні підстави для визнання права власності на житловий будинок з господарчими будівлями і побутовими спорудами, розташованого по АДРЕСА_1 , за позивачем в порядку спадкування за законом.
У відповідності до нормативних положень ЦК України - статей 1216, 1218, 1222, 1268 право власності спадкодавця на нерухоме майно переходить до його спадкоємців, яким є позивач.
Відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України №719-р від 12 червня 2020 року "Про визначення адміністративних центрів та затвердження територій територіальних громад Миколаївської області", створена Кривоозерська селищна територіальна громада Кривоозерського району Миколаївської області шляхом об`єднання територій та населених пунктів Кривоозерської селищної та Багачівської, Берізківської, Бурилівської, Великомечетнянської, Гойдаївської, Красненьківської, Кривоозерської, Куряче-Лозівської, Луканівської, Мазурівської, Маломечетнянської, Ониськівської, Очеретнянської, Секретарської, Тридубівської сільських рад Кривоозерського району Миколаївської області.
На підставі постанови Верховної ради України №807-ІХ від 17 липня 2020 року "Про утворення та ліквідацію районів" у Миколаївській області утворено Первомайський район у складі, зокрема, території Кривоозерської селищної територіальної громади.
Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, так як існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.
Положеннями п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30 травня 2008 року "Про судову практику у справах про спадкування" роз`яснено, що у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.
Таким чином, право на спадщину є самостійним майновим правом, яке виникає на підставі факту її прийняття та підлягає захисту в передбачений законом спосіб, і через відмову нотаріуса у видачі спадкоємцю свідоцтва про право на спадщину. Даний спір підлягає розгляду в судовому порядку, оскільки іншим шляхом його вирішити не можливо, а набуття позивачем права власності на житловий будинок з господарчими будівлями та побутовими спорудами не порушує права та законні інтереси інших осіб.
Суд враховує те, що відповідач не заперечує проти задоволення позову, дане право ніким не оспорюється, інші спадкоємці з відповідними вимогами не звертались.
Враховуючи досліджені матеріали справи, а також ту обставину, що відповідач позовні вимоги визнав та не заперечував проти їх задоволення, суд приходить до висновку у необхідності задоволення позову в повному обсязі, оскільки таке рішення, на думку суду, буде відповідати не тільки принципу законності, а і справедливості.
Керуючись ст.ст.1216, 1218, 1268 ЦК України, ст.ст.10, 60, 235, 259, 263-265, 273, 293, 294, 354, 355 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в :

Позовні вимоги  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності в порядку спадкування, та встановлення факту постійного проживання, - задовольнити.

Встановити факт постійного проживання  ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на час відкриття спадщини разом зі спадкодавцем  ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Визнати за  ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , право власності на житловий будинок з господарчими будівлями та побутовими спорудами, який розташований по АДРЕСА_1 в порядку спадкування після смерті батька  ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду, який відраховується з дня складення повного судового рішення.

Суддя :