Справа № 177/557/26
Провадження № 1-кп/177/170/26 
В И Р О К
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
17 квітня 2026 року  м. Кривий Ріг
Криворізький районний суд Дніпропетровської області у складі:
головуючого судді -        ОСОБА_1  
за участю: 
секретаря судового засідання -         ОСОБА_2 , 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Кривому Розі обвинувальний акт у кримінальному провадженні, внесеному в Єдиний реєстр досудових розслідувань за № 12025082070001100 від 15.12.2025 за обвинуваченням:

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Запоріжжя, громадянина України, з професійно-технічною освітою, не одруженого, на утриманні дітей не має, офіційно не працевлаштованого, інвалідності не має, військовослужбовця військової служби за мобілізацією військової частини НОМЕР_1 , у військовому званні солдат, зареєстрованого та фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого вироком Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 23.05.2017 року за ч.2 ст. 185 КК України, до покарання у виді 1 року 1 місяця позбавлення волі, з застосуванням ст. 71 КК України, звільнений 21.09.2018 по відбуттю строку покарання. Строк погашення даної судимості перервано, в силу ч.5 ст. 90 КК України, вчиненням іншого кримінального правопорушення (вироком Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 25.05.2020 року за ч.1 ст. 309 КК України, до штрафу, який сплачено 28.07.2020 року), 

у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.5 ст. 407 КК України,
за участю сторін кримінального провадження:
прокурора – ОСОБА_4 
обвинуваченого – ОСОБА_3 
захисника обвинуваченого - адвоката ОСОБА_5 

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_3 , перебуваючи на посаді водія першого відділення автомобільного взводу підвозу продовольства, речового і військово-технічного майна групи матеріального забезпечення військової частини НОМЕР_1 , в порушення вимог ст. 65 Конституції України, ст. 17 Закону України «Про оборону України», ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст.ст. 9, 11, 16, 49, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст.ст. 1-4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, 10 вересні 2022 року, в умовах воєнного стану, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, діючи з метою ухилення від військової служби, самовільно залишив місце несення служби, а саме місце дислокації підрозділів військової частини НОМЕР_1 в районі АДРЕСА_2 , свої службові обов`язки не виконував, час проводив на власний розсуд, заходів для повернення до місця несення служби не приймав, про своє місцезнаходження до органів командування, в органи військового та цивільного управління не повідомляв та незаконно перебував за межами місця служби до 04.07.2025 року, тим самим самовільно залишив військову частину, в умовах воєнного стану.
Дії ОСОБА_3 суд кваліфікує за ч. 5 ст. 407 КК України за ознаками: самовільне залишення військової частини, вчинене військовослужбовцем (крім строкової служби) в умовах воєнного стану.
Допитаний у судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_3 вину у вчиненні кримінального правопорушення визнав повністю та беззастережно. Суду пояснив, що у вересні 2022 року будучи військовослужбовцем військової частини НОМЕР_1 , що тимчасово дислокувалася в АДРЕСА_2 . Не знаходячи спільної мови з командуванням, не бажаючи померти чи отримати каліцтво в умовах війни, він прийняв рішення залишити несення військової служби та самовільно залишив військову частину. Про свій намір та подальше залишення військової частини він нікому не повідомляв, дозволу командування на це не просив. Усвідомлював, що самовільно залишає військову частину в умовах воєнного стану, але все одно пішов на такий крок. Після самовільного залишення військової частини, він перебував за місцем проживання, ходив на роботу, до моменту виявлення та затримання правоохоронним органами. Весь цей час усвідомлював, що повертатися на військову службу доведеться, в силу затяжної війни, але на військову службу не повертався, в тому числі не реалізував право на повернення до іншої військової частини. 
Свій вчинок розцінює критично, розглядає можливість повернення на військову службу.
Під час судового провадження, суд роз`яснював обвинуваченому ОСОБА_3 положення ч.5 ст. 401 КК України щодо можливості та порядку звільнення від кримінальної відповідальності за ч.5 ст. 407 КК України, однак стороною захисту така можливість не реалізована. Сторони наполягали на продовжені розгляду справи по суті.
Відповідно до вимог ч. 3 ст. 349 КПК України, суд за клопотанням учасників судового розгляду визнав недоцільним дослідження інших доказів по даному кримінальному провадженню щодо обставин вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення, оскільки ці обставини ніким із учасників судового розгляду не оспорюються. 
При цьому суд з`ясував, що учасники судового провадження правильно розуміють зміст цих обставин, сумніви щодо добровільності їх позиції відсутні, учасникам судового провадження роз`яснено, що при застосуванні ч.3 ст. 349 КПК України вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.
Обвинувачений ОСОБА_3 , суду пояснив, що він розуміє зміст цих обставин та позбавлення права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку, крім того у суду немає сумніву щодо добровільності позиції обвинуваченого. 
Після з`ясування обставин, встановлених під час кримінального провадження, аналізуючи показання обвинуваченого, які мають логічний та послідовний характер, оцінюючи зібрані по справі докази щодо характеризуючи матеріалів, заходів забезпечення кримінального провадження, суд дійшов висновку щодо підтвердження поза розумним сумнівом вини обвинуваченого ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України за ознаками самовільне залишення військової частини, вчинене військовослужбовцем (крім строкової служби) в умовах воєнного стану.
При призначенні покарання обвинуваченому, суд керується положеннями ст. 65 КК України і враховує характер і ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення, особу обвинуваченого та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання останнього.
Судом встановлено, що останній вчинив кримінальне правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України відносяться до категорії тяжких злочинів, вину визнав повністю, розкаявся у вчиненому, не одружений, неповнолітніх дітей, або інших осіб на утриманні не має, офіційно не працевлаштований, за місцем несення військової служби характеризувався негативно, як особа яка не відповідає займаній посаді, порушує Статути ЗСУ, накази та настанови, виявляє неповагу до командирів і старших за військовим званням, неорганізований, схильний до вживання алкогольних та наркотичних речовин на території військової частини, у зв`язку з чим до нього застосовувалися дисциплінарні стягнення (а.с. 84 зворот), за медичною допомогою до лікаря нарколога та психіатра КНП «Обласний клінічний заклад з надання психіатричної допомоги» ЗОР не звертався (а.с. 86 зворот, 93), раніше притягувався до кримінальної відповідальності, вчинив інкриміноване правопорушення в період непогашеної судимості за вироком Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 23.05.2017 року (а.с. 88-91), згідно довідки ВЛК від 31.07.2025 року № 2025-0731-1424-3766-7 має захворювання пов`язані з проходженням військової служби, придатний до військової служби (а.с. 94). 
Обставинами, які пом`якшують покарання ОСОБА_3 відповідно до ст. 66 КК України суд визнає щире каяття обвинуваченого, оскільки він визнав свою вину, дав правдиві показання, негативно оцінює кримінальне правопорушення, висловлює наміри продовження несення військової служби.
Обставин, які б обтяжували покарання обвинуваченого ОСОБА_3 судом не встановлено.
Беручи до уваги вищевикладене, з урахуванням особи обвинуваченого, висловлення щирого каяття, обставин кримінального правопорушення та його тривалості в часі, суд вважає за необхідне призначити обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі в мінімальному розмірі санкції інкримінованої статті. 
Підстав для призначення покарання обвинуваченому з урахуванням положень ст. 69, 69-1, 75 КК України судом не встановлено.
Суд приходить до висновку, що у відповідності до ст. 50 КК України саме таке покарання буде достатнім для виправлення обвинуваченого ОСОБА_3 та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.
Підстав для призначення покарання з застосуванням ст. 71 КК України, про що просив прокурор в судових дебатах, судом не встановлено, адже обвинувачений не має невідбутої частини покарання, яка б підлягала приєднанню до покарання за даним вироком (а.с. 90). Обвинувачений на час інкримінованого правопорушення мав непогашену судимість, але покарання за вироком Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 23.05.2017 року ним відбуте (а.с. 90), що унеможливлює застосування ст. 71 КК України.
Процесуальні витрати та речові докази відсутні.
В рамках даного кримінального провадження, ОСОБА_3 затриманий о 12:57 год 05 січня 2026 року, що підтверджується протоколом затримання від 05.01.2026 року (а.с. 94-95). На підставі ухвали слідчого судді Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 05.01.2026 року у справі № 337/1/26, відносно ОСОБА_3 обрано запобіжний захід у виді тримання під вартою, з альтернативним запобіжним заходом у виді застави в розмірі 133120 грн (а.с. 96-97), який продовжувався Криворізьким районним судом Дніпропетровської області, востаннє ухвалою суду від 27.02.2026 року на строк до 27.04.2026 року (а.с. 44-45).
14.04.2026 року прокурором подано клопотання про продовження відносно ОСОБА_3 запобіжного заходу у виді тримання під вартою на строк до 60 діб, яке прокурор під час судового розгляду підтримала.
Сторона захисту висловила позицію про те, що обвинувачений не має наміру переховуватися, а з урахуванням завершення розгляду справи по суті, застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою не доцільне.
Відповідно до вимог ст. 374 КПК України, при ухваленні обвинувального вироку, в його резолютивній частині суд має зазначити строк відбування покарання, рішення щодо заходів забезпечення кримінального провадження, у тому числі рішення про запобіжний захід до набрання вироком законної сили, про залік досудового тримання під вартою.
Беручи до уваги те, що судом ухвалюється обвинувальний вирок відносно ОСОБА_3 , з засудження його за вчинення тяжкого злочину до реального відбування покарання у виді позбавленні волі строком на 5 років, суд на виконання вимог ст. 374 КПК України, діючи як орган судової влади, що призначає покарання та забезпечує його виконання, вважає за необхідне до набрання вироком законної сили залишити відносно ОСОБА_3 запобіжний захід у виді тримання під вартою.
Підстав для зміну обвинуваченому запобіжного заходу на більш м`який до моменту набрання вироком законної сили, судом не встановлено. За наявності бажання обвинуваченого про повернення до проходження військової служби, це може бути реалізоване в порядку визначеному ст. 81-1 КК України, за наявності до того визначених законом підстав.

Керуючись ч.3 ст. 349, ч.2 ст. 373, ст. 374, ст. 376, п.1 ч.2 ст. 395 КПК України суд, 

УХВАЛИВ:

ОСОБА_3 визнати винуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 5 ст. 407 КК України та призначити йому покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі.
Строк відбування покарання ОСОБА_3 обчислювати з дня затримання 05 січня 2026 року.
До набрання вироком суду законної сили, запобіжний захід щодо ОСОБА_3 , у вигляді тримання під вартою, залишити без змін.
Матеріали кримінального провадження № 12025082070001100 від 15.12.2025 року залишити при обвинувальному акті, з подальшим зберіганням у справі № 177/557/26 (провадження № 1-кп/177/170/26).
Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому, захиснику, прокурору.
Вирок може бути оскаржено з підстав, передбачених ст. 394 КПК України до Дніпровського апеляційного суду через Криворізький районний суд Дніпропетровської області шляхом подання апеляційної скарги протягом 30 днів з дня його проголошення.
Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.
Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому та прокурору, інші учасники судового провадження мають право отримати її в суді, особам, які не були присутні в судовому засіданні, копія вироку надсилається не пізніше наступного дня після його ухвалення. 

Суддя            ОСОБА_1