ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ  

31 березня 2026 року 	м.Суми	

Справа №587/4720/24 
Номер провадження 22-ц/816/259/26

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Криворотенка В. І. (суддя-доповідач),
суддів - Петен Я. Л. , Черних О. М. 
за участю секретаря судового засідання - Овчаренко М.В., 
сторони:
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідач – ОСОБА_2 ,
третя особа – Управління «Служба у справах дітей» Сумської міської ради,
розглянув у відкритому судовому засіданні в приміщенні Сумського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Білопільського районного суду Сумської області від 19 березня 2025 року в складі судді Замченко А.О., ухвалене в м. Білопілля,

В С Т А Н О В И В:

16 грудня 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому зазначала, що з 16 серпня 2011 року по 22 серпня 2017 року вони з відповідачем перебували в зареєстрованому шлюбі, від якого мають двох доньок: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , і ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . 09 жовтня 2017 року з відповідача були стягнуті аліменти на утримання доньок. Після розірвання шлюбу відповідач не бере участі у вихованні дітей, а з 2020 року взагалі з ними не бачиться, має велику заборгованість зі сплати аліментів. Останній байдуже ставиться до існування дітей, не цікавиться їхнім життям та здоров`ям, фізичним і духовним розвитком, не виявляє уваги та турботи, не спілкується з ними навіть телефоном. Останній свідомо нехтує своїми батьківськими обов`язками.
Посилаючись на вищевикладене, позивач ОСОБА_1 просила позбавити відповідача ОСОБА_2 батьківських прав відносно ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ., ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Заочним рішенням Білопільського районного суду Сумської області від 19 березня 2025 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.
Попереджено ОСОБА_2 про необхідність змінити ставлення до виховання своїх дітей ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Покладено на Управління «Служба у справах дітей» Сумської міської ради контроль за виконанням ОСОБА_2 батьківських обов`язків щодо дітей ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.
В доводах апеляційної скарги зазначає, що поза увагою суду залишився той факт, що ОСОБА_2 і сам не заперечував проти позбавлення його батьківських прав.
Вказує, що відповідач постійно ухиляється від обов`язку по утриманню своїх дітей, не утримує їх матеріально, в зв`язку з чим має заборгованість по аліментам.
Зазначає, що відповідач самоусунувся від виконання ним своїх батьківських обов`язків, умисно не виконує свого обов`язку по вихованню та утриманню дітей та злісно ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків відносно своїх дочок ОСОБА_6 та ОСОБА_7 .
Вважає, що суд безпідставно не врахував висновки Управління «Служба у справах дітей» Сумської міської ради під час вирішення справи.
Відзив на апеляційну скаргу від відповідача та третьої особи не надходив.
Згідно частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду.
ОСОБА_2 , Управління «Служба у справах дітей» Сумської міської ради повідомлені про час і місце розгляду справи, але в судове засідання не з`явилися. Колегія суддів вважає за можливе розглянути справу без сторін, оскільки явка до апеляційного суду є необов`язковою, їх позиція є чіткою і зрозумілою. 
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення ОСОБА_1 , її представника – адвоката Біцан О.М., у першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вимог та підстав позову, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що матеріали справи не містять доказів, які вказують на наявність виняткового випадку для позбавлення батьківських прав відповідача, яке є крайнім заходом вирішення сімейних питань, а також достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька як особи, що становить реальну загрозу для дітей, їх здоров`я та психічного розвитку.
Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції, мотивуючи таким.
Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Статтею 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що з 16 серпня 2011 року по 02 вересня 2017 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, від якого мають двох доньок: ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 5 - 7).
Судовим наказом Білопільського районного суду Сумської області від 09 жовтня 2017 року з ОСОБА_2 на утримання доньок ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , стягнуто щомісячно аліменти в розмірі 1/3 частки заробітку (доходу), але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з 05 жовтня 2017 року до досягнення найстаршою дитиною повноліття, на користь матері дітей ОСОБА_8 (а.с. 8).
Станом на вересень 2024 заборгованість ОСОБА_2 зі сплати аліментів на утримання доньок у виконавчому провадженні № 54927084 складала 163305 грн 84 коп. (а.с. 12).
09 жовтня 2020 року позивач уклала шлюб з ОСОБА_9 , у зв`язку з чим їй було присвоєно прізвище ОСОБА_10 (а. с. 4).
На даний час діти зареєстровані та проживають разом з матір`ю (а.с. 9 - 11).
Згідно з довідками Білопільського ліцею №1 Білопільської міської ради Сумської області від 05 грудня 2024 року діти навчаються у вказаному навчальному закладі, виховуються ОСОБА_1 в неповній сім`ї, остання забезпечує умови участі доньок в освітньому процесі, дбає про їхній розвиток та виховання, відвідує батьківські збори (а.с. 14 - 15).
У судовому засіданні суду першої інстанції свідок ОСОБА_11 пояснила, що спілкується з сім`єю ОСОБА_10 останні три роки. Протягом цих років вона жодного разу не бачила ОСОБА_2 , не чула щоб він їх забезпечував. ОСОБА_1 казала, що їй прикро за дітей, бо батько їм не допомагає фінансово, відсутній у житті дітей. Діти також їй казали, що не спілкуються з батьком, але про причини свідку невідомо.
У присутності педагога ОСОБА_12 неповнолітня ОСОБА_6 в судовому засіданні суду першої інстанції пояснила, що близько 3 років не бачила батька, не спілкувалася з ним по телефону, хоча перешкод їм ніхто не чинить.
Малолітня ОСОБА_7 пояснила, що близько 2 років не бачила батька, по телефону розмовляє з ним раз на пів року.
З висновку Управління «Служба у справах дітей» Сумської міської ради від 17 лютого 2025 року вбачається, що відповідач категорично проти позбавлення його батьківських прав. Але зазначене Управління вважає за можливе позбавити ОСОБА_2 батьківських прав відносно його доньок ОСОБА_3 і ОСОБА_4 (а. с. 47 - 48).
17 березня 2025 року на електронну пошту місцевого суду надійшла заява ОСОБА_2 , в якій останній просив справу слухати без його участі, проти задоволення позову не заперечував (а.с. 65).
Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
Згідно з пунктом 3 статті 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.
Положення статей 18, 27 Конвенції про права дитини передбачають, що держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.
Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» (надалі - Закон) кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Приписи статті 11 Закону визначають, що сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків.
Статтею 155 СК України передбачено, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.
Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини.
Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.
Цей захід впливу є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України), тому він підлягає застосуванню лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків.
У рішенні ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України» (заява № 31111/04) наголошено на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58).
Небажання дитини спілкуватися з одним із батьків, що призводить до зменшення чи повного припинення їх побачень, саме по собі не свідчить про ухилення матір`ю (батьком) від виконання батьківських обов`язків, так як ці обставини зумовлені не її (його) волею. Вказане узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, висловленою у постанові 24 квітня 2019 року у справа № 331/5427/17.
В усіх діях стосовно дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага повинна приділятися якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3 Конвенції про права дитини).
Дитина є найбільш вразливою стороною під час будь-яких сімейних конфліктів, оскільки на її долю випадає найбільше страждань та втрат. Судовий розгляд сімейних спорів, у яких зачіпаються інтереси дитини, є особливо складним, оскільки в його процесі вирішуються не просто спірні питання між батьками та іншими особами, а визначається доля дитини, а тому результат судового розгляду повинен бути спрямований на захист найкращих інтересів дитини.
При цьому, суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси (частина третя статті 171 СК України).
Під час вирішення питання позбавлення батьківських прав визначальним є ставлення матері (батька) до дитини, бажання спілкуватись і брати участь в її вихованні.
При вирішенні такої категорії спорів судам необхідно мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку.
Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків.
Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину вже несе в собі негативний вплив на свідомість дитини, та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини.
Таким чином, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків.
Аналогічний правовий висновок викладений Верховним Судом у постановах: від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18 (провадження № 61-4014св20), від 13 квітня 2020 року у справі № 760/468/18 (провадження № 61-8883св19), від 11 березня 2020 року у справі № 638/16622/17.
Частиною четвертою статті 19 СК України визначено, що при розгляді судом спорів щодо позбавлення батьківських прав обов`язковою є участь органу опіки та піклування.
Відповідно до частини п`ятої статті 19 СК України орган опіки і піклування подає до суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.
Суд може не погодиться з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини (частина шоста статті 19 СК України).
Висновок Управління «Служба у справах дітей» Сумської міської ради щодо доцільності позбавлення відповідача батьківських прав відносно неповнолітніх дітей має рекомендаційний характер та не є обов`язковим для суду (частини 5, 6 статті 19 СК України), від його висновку суд має право мотивовано відступити, такий висновок є доказом у справі, який підлягає дослідженню та оцінці судом. Вказане узгоджується з правовою позицією, висловленою у постанові Верховного Суду від 06 травня 2020 року у справі № 753/2025/19.
Управлінням «Служба у справах дітей» Сумської міської ради надано висновок про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав відносно неповнолітніх дітей ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Однак, такий висновок не розкриває у повному обсязі, в чому саме проявляється невиконання відповідачем своїх батьківських обов`язків. У ньому не наведено підстав та доводів, які б вказували на доцільність позбавлення відповідача батьківських прав.
Висновок Управління «Служба у справах дітей» Сумської міської ради не містить даних про проведену роботу цим органом по врегулюванню даного конфлікту та по встановленню фактичних обставин ухилення відповідача від виконання своїх обов`язків щодо виховання дітей.
В даному висновку зазначено, що відповідач ОСОБА_2 повідомив, що з колишньою дружиною ОСОБА_1 не підтримує жодних зв`язків останні 3 роки, з доньками ОСОБА_4 та ОСОБА_3 спілкується дуже рідко. Категорично відповідач заперечував щодо позбавлення його батьківських прав відносно доньок ОСОБА_7 та ОСОБА_6 .
Спеціалісту Управління «Служба у справах дітей» Сумської міської ради з відповідачем поспілкуватися не вдалося, абонент за вказаним телефонним номером слухавки не бере.
Враховуючи вищенаведене, висновок Управління «Служба у справах дітей» Сумської міської ради про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно неповнолітніх дітей, не може бути покладено в основу рішення, а повинен оцінюватися в комплексі з іншими доказами по справі з метою забезпечення найкращих інтересів дітей.
Згідно висновку Верховного Суду, який викладений у постанові від 13 березня 2019 року у справі № 631/2406/15-ц, зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.
Крім того, колегія суддів вважає, що не може свідчити про свідоме ухилення від виконання батьківських обов`язків по утриманню дітей, факт наявності заборгованості по аліментам у відповідача ОСОБА_2 , оскільки наявність заборгованості по аліментам сама по собі не є підставою для позбавлення батька дитини батьківських прав.
За вказаних обставин, враховуючи те, що позивачем не доведено належним чином свідомого нехтування ОСОБА_2 своїми батьківськими обов`язками, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позбавлення батьківських прав як крайній захід впливу на відповідача, як на особу, що не у повній мірі здійснює виконання батьківських обов`язків, не слід вважати таким, що відповідатиме інтересам дітей. Дана обставина має найістотніше значення при розгляді такої категорії справ і не стимулюватиме батька до належного виконання своїх батьківських обов`язків.
Доводи апеляційної скарги про те, що поза увагою суду залишився той факт, що відповідач і сам не заперечував проти позбавлення його батьківських прав, відхиляються колегією суддів, оскільки відмова від дитини суперечить моральним засадам суспільства, на чому неодноразово наголошував Верховний Суд.
Посилання позивача на те, що відповідач не виконує свої батьківські обов`язки не можуть бути підставою для скасування судового рішення, оскільки простої бездіяльності з боку батька недостатньо для того, щоб зробити висновок про наявність виняткових обставин, за яких можливо позбавити його батьківських прав.
Подібні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 квітня 2024 року в справі №553/449/20 (провадження №61-2701св24)).
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року; SERYVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909|04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд вважає, апеляційна скарга не підлягає задоволенню, оскаржуване рішення слід залишити без змін.
Керуючись ст. ст. 258, 259, 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Заочне рішення Білопільського районного суду Сумської області від 19 березня 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і на неї може бути подана касаційна скарга протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.
Повне судове рішення складено 02 квітня 2026 року. 
Головуючий -  	В. І. Криворотенко	

Судді: Я. Л. Петен 

О. М. Черних