ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 755/15881/25 Суддя (судді) першої інстанції: Хромова О.О.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2026 року м. Київ

Колегія Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:
судді-доповідача Кузьменка В.В.,
суддів: Василенка Я.М., Ганечко О.М.,

розглянувши у порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення та закриття провадження у справі, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 02 жовтня 2025 року,

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_1 звернувся до Дніпровського районного суду міста Києва з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 про:
витребування у ІНФОРМАЦІЯ_1 постанови, адміністративних матеріалів щодо порушення військового обліку у справі відносно ОСОБА_1 ;
визнання незаконною, протиправною та скасування постанови ІНФОРМАЦІЯ_1 , що складена відносно ОСОБА_1 , та закриття справи про адміністративне правопорушення за відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.
Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 11.09.2025 позовну заяву залишено без руху та запропоновано позивачу подати адміністративний позов у новій редакції, долучити до позову оскаржувану постанову у справі про адміністративне правопорушення або її належним чином засвідчену копію або відповідно обґрунтоване клопотання про витребування доказів.
Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 02.10.2025 у задоволенні клопотання про витребування доказів - відмовлено. Позовну заяву ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення, постановлено вважати такою, що не подана, та повернуто суб`єкту звернення.
Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, позивачем подано апеляційну скаргу, в якій останній просить скасувати ухвалу суду першої інстанції як таку, що ухвалена з порушенням норм процесуального права.
Позивач, зазначає, що про порушення своїх прав намагався дізнатись у відповідача адвокатським запитом, втім відповіді на нього не отримав. Також, вважає, що ухвала суду першої інстанції складена з порушенням норм процесуального права, так як не містить конкретизації способів усунення недоліків позовної заяви. Представник позивача зазначає, що суд першої інстанції на стадії відкриття провадження не має права давати оцінку обраному позивачем способу захисту порушеного права, доказам та встановлювати наявність чи відсутність обставин, якими обґрунтовуються вимоги.
Виконуючи вимоги процесуального законодавства, колегія суддів ухвалила продовжити строк розгляду апеляційної скарги, згідно з положеннями ст. 309 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).
Розгляд апеляційної скарги проведено у порядку письмового провадження у відповідності до положень ч. 2 ст. 312 КАС України.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Згідно з ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
У відповідності до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Як не заперечується сторонами у справі та підтверджено матеріалами справи, станом на 12.08.2025 військово-обліковий документ позивача в Резерв+ містить помітку «порушення правил військового обліку». 
13.08.2025 позивач уклав Договір № 22/25 про надання правничої (правової) допомоги з адвокатом Марченком В.О.
14.08.2025 представник позивача засобами поштового зв`язку звернувся до ІНФОРМАЦІЯ_1 із адвокатським запитом, в якому просив надати інформацію стосовно того чи наявне і яке саме порушення правил військового обліку зі сторони ОСОБА_1 . Також, просив надати копії адміністративних матеріалів, підтверджуючі документи щодо порушення правил військового обліку, протокол, постанову або інші пов`язані із порушенням правил військового обліку документи, у разі якщо такі оформлювалися, виписувались.
Як зазначає представник позивача, відповіді на вказаний запит ні він, ні позивач не отримували.
15.08.2025 представник позивача, засобами поштового зв`язку подав до суду першої інстанції позовну заяву ОСОБА_1 .
Постановляючи ухвалу про залишення позовної заяви без руху, суд першої інстанції запропонував позивачу подати адміністративний позов у новій редакції, долучити до позову оскаржувану постанову у справі про адміністративне правопорушення або її належним чином засвідчену копію або подати обґрунтоване клопотання про витребування доказів.
Суд першої інстанції зазначив, що позивачем не конкретизовано зміст позовних вимог в частині зазначення реквізитів оскаржуваної постанови, зокрема дати її складення, номеру, посадової особи (органу), що її склала. Також позивачем не зазначено обставини притягнення до відповідальності, відомості про склад інкримінованого правопорушення, тощо.
Відмовляючи у задоволенні клопотання про витребування доказів, суд першої інстанції, зазначив, що адміністративний позов та клопотання про витребування доказів не містить обґрунтування про необхідність витребування доказів саме у ІНФОРМАЦІЯ_1 , а не будь-якого іншого, що пов`язано із недоліками позовної заяви, про які зазначено судом у тексті ухвали, в частині необхідності конкретизації предмету та змісту позовних вимог. Також заявлене позивачем клопотання про витребування доказів не містить інформації про вжиті позивачем заходи з метою самостійного отримання витребуваних доказів, з урахуванням їх неконкретизованості. Зокрема, позивач не зазначив чи звертався до ІНФОРМАЦІЯ_1 з метою отримання інформації про факт притягнення до адміністративної відповідальності, копії постанови у справі про адміністративне правопорушення та матеріалів відповідної справи, які слугували підставою для прийняття рішення про притягнення до адміністративної відповідальності та накладення адміністративного стягнення. Також позивач не зазначив чи отримував відмову ІНФОРМАЦІЯ_1 у наданні запитуваної інформації та матеріалів.
Постановляючи ухвалу про повернення позовної заяви, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не усунуто її недоліки. Суд першої інстанції виходив з того, що у позивача наявні лише припущення щодо можливої наявності постанови, винесеної саме ІНФОРМАЦІЯ_2 про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за порушення правил військового обліку та накладення адміністративного стягнення у вигляді штрафу.
Відмовляючи у задоволенні клопотання про витребування доказів, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не зазначено якій саме докази слід витребовувати, а саме: не зазначено відомостей про постанову у справі про адміністративне правопорушення, її номер та дату, а також ідентифікуючих відомостей про адміністративну справу, зокрема дати її розгляду (оформлення). Також, всупереч вимогам п. 3 ч. 2 ст. 80 КАС України клопотання про витребування доказів не містить обґрунтування про необхідність витребування доказів саме у ІНФОРМАЦІЯ_1 , а не будь-якого іншого ТЦК та СП,
Даючи правову оцінку фактичним обставинам справи, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на таке.
Частиною 2 ст. 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Частиною 1 ст. 5 КАС України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом:
1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень;
2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень;
3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій;
4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії;
5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень;
6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.
Частини 1-3 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Кожна особа, яка звернулася за судовим захистом, розпоряджається своїми вимогами на свій розсуд, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким правом користуються й особи, в інтересах яких подано позовну заяву, за винятком тих, які не мають адміністративної процесуальної дієздатності.
На виконання ч. 1 ст. 168 КАС України позов пред`являється шляхом подання позовної заяви в суд першої інстанції, де вона реєструється та не пізніше наступного дня передається судді.
Керуючись пунктами 3, 5 ч. 1 ст. 171 КАС України суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, чи: відповідає позовна заява вимогам, встановленим статтями 160, 161, 172 цього Кодексу; позов подано у строк, установлений законом (якщо позов подано з пропущенням встановленого законом строку звернення до суду, то чи достатньо підстав для визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними).
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби здійснює Закон України від 25.03.1992 № 2232-XII «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі - Закон № 2232-XII).
Частини 1, 2-5 ст. 33 Закону № 2232-XII визначають, що військовий облік громадян України поділяється на облік призовників, військовозобов`язаних та резервістів.
Військовий облік усіх призовників, військовозобов`язаних та резервістів ведеться за місцем їх проживання і відповідно до обсягу та деталізації поділяється на персонально-якісний, персонально-первинний та персональний.
Військовий облік військовозобов`язаних та резервістів за призначенням поділяється на загальний і спеціальний.
Військовий облік призовників, військовозобов`язаних та резервістів ведеться в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до ч. 1 ст. 34 Закону № 2232-XII персонально-якісний облік призовників, військовозобов`язаних та резервістів передбачає облік відомостей (персональних та службових даних) стосовно призовників, військовозобов`язаних та резервістів, які узагальнюються в облікових документах та вносяться до Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів. Ведення персонально-якісного обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів покладається на відповідні районні (міські) територіальні центри комплектування та соціальної підтримки.
Згідно ч. 1 ст. 35 Закону № 2232-XII на загальному військовому обліку перебувають резервісти, а також військовозобов`язані, які не заброньовані за центральними та місцевими органами виконавчої влади, іншими державними органами, органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами, організаціями і закладами освіти незалежно від підпорядкування і форми власності на період мобілізації та на воєнний час.
Механізм організації та ведення військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів (далі - військовий облік) центральними і місцевими органами виконавчої влади, іншими державними органами (далі - державні органи), органами місцевого самоврядування, органами військового управління (органами управління), військовими частинами (підрозділами) Збройних Сил та інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів спеціального призначення, територіальними центрами комплектування та соціальної підтримки, підприємствами, установами та організаціями, закладами освіти, закладами охорони здоров`я незалежно від підпорядкування і форми власності (далі - підприємства, установи та організації) визначений Порядком організації і ведення військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 30.12.2022 № 1487 (далі - Порядок № 1487).
Відповідно до пунктів 2 та 3 Порядку № 1487 військовий облік є складовою змісту мобілізаційної підготовки держави. Він полягає у цілеспрямованій діяльності державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій щодо:
фіксації, накопичення та аналізу наявних людських мобілізаційних ресурсів за військово-обліковими ознаками;
здійснення заходів із забезпечення виконання встановлених правил військового обліку призовниками, військовозобов`язаними та резервістами;
подання відомостей (персональних та службових даних) стосовно призовників, військовозобов`язаних та резервістів до органів ведення Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів.
Військовий облік ведеться з метою визначення наявних людських мобілізаційних ресурсів та їх накопичення для забезпечення повного та якісного укомплектування Збройних Сил, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів спеціального призначення (далі - інші військові формування) особовим складом у мирний час та в особливий період.
Для забезпечення військового обліку громадян України використовується Єдиний державний реєстр призовників, військовозобов`язаних та резервістів, який призначений для збирання, зберігання, обробки та використання даних про призовників, військовозобов`язаних та резервістів.
Відповідно до п. 20 Порядку № 1487 військовий облік ведеться на підставі даних паспорта громадянина України та військово-облікових документів.
Так, дійсно ст. 210 Кодексу України про адміністративні правопорушення стосується порушення призовниками, військовозобов`язаними, резервістами правил військового обліку.
Однак, помітка «порушення правил військового обліку» в військово-обліковому документі в Резерв+ не обов`язково свідчить про проведення щодо позивача провадження про притягнення до адміністративної відповідальності. Така помітка може свідчити, наприклад, про розшук позивача, як військовозобов`язаного.
Позивач припускає наявність постанови про притягнення до адміністративної відповідальності та звертається з оскарженням такої постанови, втім доказів її існування не надає.
Як вказано вище, адміністративні суди надають оцінку діям, рішенням, бездіяльності суб`єкта владних повноважень, втім вказане неможливо щодо рішень які ймовірно прийняті відносно особи.
Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що в порушення приписів КАС України, позивачем не зазначено будь-яких реквізитів оскаржуваної постанови. Вказане унеможливлює відкриття провадження у справі.
Щодо доводів апеляційної скарги, що відповіді на адвокатський запит позивачу та його представнику не надано, колегія суддів звертає увагу, що КАС України передбачає такий захист порушених прав, як визнання протиправною бездіяльності суб`єкта владних повноважень.
Окрім того, згідно ч. 3 ст. 24 Закон України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 05.07.2012 № 5076-VI відмова в наданні інформації на адвокатський запит, несвоєчасне або неповне надання інформації, надання інформації, що не відповідає дійсності, тягнуть за собою відповідальність, встановлену законом, крім випадків відмови в наданні інформації з обмеженим доступом.
На виконання абз. 26 п. 9 Положення про територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 23.02.2022 № 154 Територіальні центри комплектування та соціальної підтримки відповідно до покладених на них завдань: розглядають звернення військовослужбовців, працівників та членів їх сімей, а також громадян з питань, що належать до компетенції територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки, а також ведуть прийом громадян, які звертаються із зазначених питань, зокрема із застосуванням системи електронної черги (у порядку, визначеному Міноборони), видають необхідні довідки та інші документи.
Проаналізувавши вказані обставини та норми, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції про необґрунтованість клопотання представника позивача про витребування доказів. Крім того, як вбачається з матеріалів справи, позивачем та його представником не вичерпано можливості отримання інформації особисто чи за допомогою електронних, письмових способів звернення до суб`єкта владних повноважень, серед іншого, і звернення зі скаргами до вище стоячих органів відповідача щодо ймовірної бездіяльності останнього.
Отже, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, що відсутність реквізитів оскаржуваного рішення унеможливлює відкриття провадження у даній справі, зокрема і в частині визначення дотримання позивачем строку звернення до суду першої інстанції. 
Відтак, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про повернення позовної заяви з підстав не усунення її недоліків.
Інші доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу, так як не спростовують висновки суду першої інстанції.
Згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд, що і вчинено судом у даній справі.
Перевіривши мотивування судового рішення та доводи апеляційної скарги, відповідно до вимог ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо справедливого судового розгляду, врахувавши ст. 6 КАС України, відповідно до якої суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, судова колегія вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для повернення позовної заяви ОСОБА_1 .
Керуючись статтями 242, 308, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів,
П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 02 жовтня 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення та закриття провадження у справі - залишити без задоволення.
Ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 02 жовтня 2025 року - залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Суддя-доповідач В. В. Кузьменко

Судді: Я. М. Василенко

О. М. Ганечко