Провадження № 2/641/478/2026 	Справа № 641/6420/25 	

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
11 березня 2026 року          м. Харків
Слобідський районний суд міста Харкова в складі: 
 
головуючого судді Онупко М.Ю.,
 
за участю секретаря Ткач О.С.,
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради про позбавлення батьківських прав,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 , третя особа Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради в якому просить позбавити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт НОМЕР_1 , код РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 батьківських прав відносно її неповнолітнього сина ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що він мешка разом із ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з середини 2014 року по середину 2016 року. Від спільного проживання у них народився син – ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Після пологів, дружина посилаючись на післяпологовий стрес, перестала займатися дитиною. В середині 2016 року взагалі зібрала свої речі та пішла. Весь час син мешкав разом з ним за адресою: АДРЕСА_2 . 
Також зазначив, що на даний час дитини перебуває на його утриманні та вихованні, мешкає разом із ним. Він постійно оплачує витрати на виховання сина, витрати на лікування, розвиток та розваги, придбання одягу, продуктів харчування, а також всі інші витрати необхідні для проживання та розвитку дитини. При цьому відповідач самоусунулась від виховання та утримання сина, не забезпечує його матеріально та участі у вихованні сина не приймає, будь-якого спілкування з дитиною не здійснює. Враховуючи вищевикладене, позивач просив задовольнити позлвні вимоги.
Ухвалою Слобідського районного суд міста Харкова від 08.09.2025 року по вищевказаній справі відкрито провадження, призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження з викликом сторін.
15.12.2025 року ухвалою Слобідського районного суд міста Харкова у справі № 641/6420/25 було закрито підготовче провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради про позбавлення батьківських прав та призначено справу до судового розгляду. 
В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав та пояснив, що вони мешкала з відповідачем однією сім`єю, при цьому у зареєстрованому шлюбі вони не перебували. Від вказаних стосунків у них народилась дитина - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Разом із відповідачем вони мешкали до липня 2017 року, після чого ОСОБА_2 пішла, а він та син залишились мешкати разом. 
Також вказав, що відповідач спілкувалась на початку з сином, так вона забирала його один раз на тиждень, потім забирала три рази на місяць. На початку 2018 відповідач виїхала закордон і перестала спілкуватися з дитиною. Під час телефонного спілкування вони вирішили, що вона взагалі припинить спілкування та не буде турбувати дитину. Зазначив, що позбавлення батьківських прав відповідача надасть йому змогу в повній мірі здійснювати свої батьківські права по відношенню до їх спільного сина та забезпечить можливість оформити бронювання від проходження військової служби. Крім того вказав, що на теперішній час він мешкає із своєю дружиною ОСОБА_3 , та після спливу деякого часу його син почав називати її матір`ю. 
Відповідач ОСОБА_2 до судового засідання не з`явилась, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, направила до суду заяву від 03.10.2025 року та її переклад з литовської мови, посвідчену нотаріусом міста Шауляй Дарюсом Йонутіс, в якій вказує, їй відомо, що в провадженні Слобідського районного суду міста Харкова розглядається справа ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради про позбавлення батьківських прав. Вона не заперечує проти вимог такої заяви. Вона втратила з сином зв`язок 8 років тому, про нього не піклується. Справу просить розглядати у її відсутність. 
У судове засідання представник третьої особи Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради – Бєлікова Н.М. не з`явилася, надала до суду заяву в якій просила справу розглядати за її відсутності.
Дослідивши матеріали справи, докази в їх сукупності, суд приходить до наступного.
Судом встановлено, що  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серія НОМЕР_3 від 24.10.2015 року (а.с. 15).
Відповідно до довідки про реєстрацію місця проживання особи за відомостями Департаменту реєстрації Харківської міської ради № 01-09236-2018 від 11.07.2018 року вбачається, що місце проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 зареєстроване за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 17).
З листа комунального некомерційного підприємства «Міська дитяча поліклініка № 12» Харківської міської ради № 27/0/541-25 від 22.08.2025 року вбачається, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 мешкає за адресою: АДРЕСА_3 та знаходиться під наглядом фахівців комунального некомерційного підприємства «Міська дитяча поліклініка № 12» Харківської міської ради з березня 2020 року по теперішній час. Згідно записам в історії розвитку дитини (ф112/о), в електронній медичній системі охорони здоров`я (ЕСОЗ) та інформації, отриманої від лікаря педіатра, хлопчик відвідував поліклінку з приводу медичних профілактичних оглядів, вакцинацій та хвороби в супроводі ОСОБА_1 . Мати дитини, ОСОБА_2 до поліклініки не зверталась, станом здоров`я дитини не цікавилась (а.с. 18).
Відповідно до листа комунального закладу «Харківський ліцей № 8 Харківської міської ради» № 01-22/222 від 18.08.2025 року вбачається, що  ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , учень 4-А класу, навчається в Харківському ліцеї N?8 з вересня 2023 року. Документи для зарахування до 2 класу надав батько ОСОБА_1 . ОСОБА_4 зарекомендував себе як старанний, дисциплінований, працелюбний, уважний учень. На уроках активний, відповідальний. Дотримується правил поведінки. У 2023/2024 та 2024/2025 н. р. Харківський ліцей N?8 працював у дистанційному форматі. Онлайн-заняття відбувалися в зумі. Під час занять біля хлопчика постійно знаходиться батько ОСОБА_1 , який допомагає ОСОБА_4 творчо розвиватися, брати активну участь у заходах, котрі проходять у класі, в закладі. ОСОБА_5 піклується про здоров?я, фізичний, духовний і моральний розвиток сина, створює належні умови для розвитку його природних здібностей. Саме батько - ОСОБА_1 відвідує батьківські збори, знаходиться на постійному зв?язку з класним керівником. Усі питання, що стосуються навчання і виховання ОСОБА_4 , вирішуються тільки з ОСОБА_6 . ОСОБА_2 , мати ОСОБА_4 , не підтримує зв?язок з класним керівником, батьківські збори жодного разу не відвідувала. Питання стосовно освітнього процесу сина, з нею ніколи не вирішувалися (а.с. 19).
Відповідно до висновку Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради № 431 від 04.12.2025 року, Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, який діє від імені органу опіки та піклування, вважає за доцільне позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 , відносно малолітнього сина, ОСОБА_1 . ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Опитаний в судовому засідання малолітній ОСОБА_1 пояснив, що позивач є його батьком та вони разом з ним та мамою ОСОБА_3 мешкають за адресою: АДРЕСА_2 . 
Згідно зі ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до ст.ст. 4, 5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Звертаючись до суду із позовом про позбавлення батьківських прав, позивач покликався на положення пункту 2 частини першої статті 164 Сімейного кодексу України (далі - СК України) згідно якої мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона/він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. 
Стаття 9 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), ратифікованої Україною згідно з постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, зобов`язує держави-учасниці забезпечувати, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до частини першої, другої статті 12 Закону України від 26 квітня 2001 року № 2402-III "Про охорону дитинства" (далі - Закон № 2402-III) виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.
Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (частина друга статті 15 Закону № 2402-III).
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 164 Сімейного кодексу України (далі - СК України) мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона/він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.
Тлумачення наведених положень статті 164 СК України свідчить, що ухилення від виконання обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках за доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.
Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише за наявності вини у діях батьків. Такий правовий висновок неодноразово викладений Верховним Судом у постановах, зокрема від 24 жовтня 2024 року в справі № 199/3287/23, від 20 березня 2024 року в справі № 204/2097/22, від 07 лютого 2024 року в справі № 455/307/22 та інших.
Верховний Суд неодноразово звертав увагу, що зверненню до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтовна підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справи, мають оціночний характер, залежать від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин (постанови від 23 жовтня 2024 року в справі № 464/2040/23, від 28 лютого 2024 року в справі № 303/4697/22, від 12 лютого 2024 року в справі № 202/1931/22 та інші).
У частинах п`ятій, шостій статті 19 СК України встановлено, що орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.
Висновок органу опіки та піклування має рекомендаційний характер для суду та як доказ підлягає дослідженню й оцінці судом на основі всіх наявних в матеріалах справи доказів у їх сукупності та взаємозв`язку (постанови Верховного Суду від 23 жовтня 2024 року в справі № 464/2040/23, від 15 листопада 2023 року в справі № 932/2483/21, від 10 листопада 2023 року у справі № 401/1944/22, від 07 лютого 2022 року в справі № 759/3554/20, від 26 липня 2021 року в справі № 638/15336/18).
За положенням частини шостої статі 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав), якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.
05.12.2025 третьою особою надано висновок Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради № 431 від 04.12.2025 року, відповідно до якого Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, який діє від імені органу опіки та піклування, вважає за доцільне позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 , відносно малолітнього сина, ОСОБА_1 . ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Вказаний висновок є недостатньо мотивованим та обґрунтованим, оскільки не містить даних, які об`єктивно характеризують відповідача як особу, яка не здійснює своїх батьківських обов`язків, а також переконливих доводів щодо доцільності позбавлення батьківських прав, якими він керувався під час прийняття рішення.
Зазначений висновок не містить відомостей щодо наявності виключних обставин, які б свідчили про свідоме нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками, чи наявності з боку матері загрози для дитини, її здоров`я та психічного розвитку, та не містить доводів щодо відповідності застосування такого крайнього заходу інтересам дитини та необхідності в такий спосіб захисту її прав, та не містить посилання в чому саме полягає захист інтересів малолітньої дитини шляхом позбавлення її матері батьківських прав.
Відповідно до частини 1 статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди застосовують при розгляді цієї категорії справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Європейський суд з прав людини у справі "Хант проти України" від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці.
У справі "Савіни проти України" (№ 39948/06 від 18 грудня 2008 року, п.п. 47-49) Європейський суд з прав людини вказує, що право батьків і дітей бути поряд одне з одним становить основоположний складник сімейного життя, а розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин.
У справі "Мамчур проти України" від 16 липня 2015 року (заява № 10383/09) Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися.
Проте, необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (п. 100).
Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
Статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ передбачено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.
Верховний Суд у постанові від 06.05.2020 (справа №753/2025/19) дійшов наступного висновку: "Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав, подання відповідачем апеляційної скарги свідчить про його інтерес до дитини".
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 січня 2018 року у справі № 204/1199/16-ц (провадження № 61-170св17) зроблено висновок, що не може свідчити про свідоме ухилення від виконання батьківських обов`язків факт стягнення з батька аліментів на утримання дитини, оскільки таке є одним із способів захисту прав дитини на належне матеріальне забезпечення та свідчить про спонукання батька до надання дитині належного утримання. Наявність заборгованості по аліментам сама по собі не є підставою для позбавлення батька дитини батьківських прав.
Таким чином, позбавлення батьківських прав слід розглядати, як виключний і надзвичайний засіб впливу на недобросовісних батьків. Виходячи з характеру такого засобу, його не можна застосовувати тоді, коли це не викликано необхідністю.
Позбавлення батьківськиї прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків.
При вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав необхідно впевнитися не лише в невиконанні батьками обов`язків по вихованню, а також встановити, що батько чи мати ухиляються від їх виконання свідомо, тобто, що систематично, незважаючи на всі інші заходи попередження та впливу, продовжує невиконувати свої батьківські обов`язки, і такі засоби впливу виявилися безрезультатними.
Суд також звертає увагу на те, що до суду не було надано доказів застосування до відповідачки будь-яких засобів попередження та впливу зі сторони органу опіки та піклування. Так, немає жодних документально підтверджених відомостей, що з відповідачем уповноважені служби або представник навчального закладу проводили роз`яснювальні бесіди про необхідність змінити свою поведінку, або їй направлялися відповідні листи, як і відсутні докази притягнення до адміністративної відповідальності за невиконання батьківських обов`язків, внесення відповідачу попередження про неналежне виконання батьківських обов`язків, тощо.
Наведене свідчить про відсутність даних про те, що збереження родинного зв`язку дитини з матір`ю є недоцільним. Тому суд вважає за потрібне відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України врахувати правовий висновок, який був висловлений у постанові КЦС ВС від 20 березня 2024 року у справі № 204/2097/22 про те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, та що суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька й матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.
Посилання позивача на те, що дитина не бачиться із матір`ю з 2018 року не є достатньою підставою для позбавлення матері батьківських прав, оскільки позбавлення батьківських прав, тобто природніх прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого позивач не довів. Подібних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 17 червня 2021 року (справа №466/9380/17).
Особистісні непорозуміння між батьками не можуть бути підставою для позбавлення батьківських прав, оскільки у рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинне мати першочергове значення і переважати над інтересами батьків (постанова Верховного Суду від 06 жовтня 2021 року, справа № 320/5094/19).
Тому те, що відповідачка виїхала за кордон за обставин цієї справи не є безумовною підставою для позбавлення матері батьківських прав, оскільки позбавлення батьківських прав, що є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого позивач не довів.
Оцінюючі особу відповідача та її поведінку, в контексті практики ЄСПЛ з вирішення аналогічних спорів, суд вважає, що у матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б вказували на явну не благополучність ОСОБА_2 , чи наявність з боку матері загрози для дитини, її здоров`я чи психічного розвитку.
Докази, які були надані позивачем, суд не вважає достатніми та переконливими для застосування до відповідача такої крайньої міри впливу як позбавлення батьківських прав відносно сина.
Суд звертає увагу на висновок ЄСПЛ у справі "Mandet v. France", в якій 11 років бездіяльності батька не розглядалась Європейським судом як обставина, що є підставою для позбавлення його батьківських прав. Навпаки, суд зазначив, що існує потенційна вигода майбутніх дитячо-батьківських відносин, оскільки поновлення цього зв`язку надає дитині можливість отримати більше, ніж втратити.
Відповідно до ст.3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року (далі - Декларація), у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю (батьком).
Позбавлення батьківських прав є втручанням у приватне і сімейне життя. У цій ситуації таке втручання не є виправданим і пропорційним. За таких обставин, суд прийшов до висновку, що позбавлення батьківських прав відповідача, не забезпечуватиме інтересів самих дітей.
Також, щодо нотаріально посвідченої заяви відповідача ОСОБА_7 від 03.10.2025 року в якій відповідачем зазначено про те,що вона не заперечцє проти позовних вимог позивача, суд зазначає наступне.
Відповідно до частин другої, третьої статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Вказані заяви не можуть слугувати підставою для задоволення позову, оскільки відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства та не відповідає інтересам дитини. Вказана позиція також узгоджується з постановою КЦС ВС від 10 листопада 2023 року у справі № 401/1944/22.
Разом з тим, встановлені судом обставини справи вказують на наявність підстав для того, щоб попередити ОСОБА_2 про необхідність змінити ставлення до виконання своїх обов`язків щодо виховання сина ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Суд звертає увагу, що залишення поза увагою попередження суду про необхідність змінити ставлення до виконання батьківських обов`язків в подальшому може бути визнано достатньою підставою для позбавлення батьківських прав.
Щодо посилання позивача у судовому засіданні на неможливість повноцінного здійснення ним, як батьком належної реалізації прав законного представника малолітнього сина ОСОБА_4 без позбавлення батьківських прав відповідача, суд зазначає, що згідно чинного законодавства батьки дитини мають рівні права та обов`язки щодо дитини і є законними представниками дітей та мають право представляти їх інтереси без будь-яких обмежень. Отже позивач як законний представник малолітнього сина не має визначених законом обмежень у забезпеченні прав свого малолітнього сина ОСОБА_4 . Будь -яких даних на підтвердження фактів щодо чинення перешкод з боку відповідачки щодо реалізації прав їх спільної дитини до суду надано не було.
Також щодо посилання позивача щодо відсутності матеріального забезпечення сина з боку відповідача, слід зазначити, що позивач у випадку спільного з ним проживання дитини, не позбавлений можливості стягнення з відповідача алементів на утримання малолітньої дитини. 
Окрім того, позивач у судовому засіданні як на одну з підств для позбавлення відповідача батьківських прав щодо сина ОСОБА_4 зазначив необхідність отримання ним відстрочки від військової служби. 
Однак, використання позивачем зазначеного позову про позбавлення відповідача батьківських прав щодо малолітньої дитини з метою штучного створення обставин для звільнення від призову на військову службу під час мобілізації не відповідає вимогам чинного законодавтва, та не може слугувати підставою для задоволення позовних вимог про позбавлення батьківських прав відповідача стосовно малолітнього сина. 
Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
За змістом ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Позивач не довів та не надав суду доказів, в чому саме полягає захист інтересів дитини шляхом позбавлення матері по відношенню до нього батьківських пра.
На думку суду, позбавлення відповідача батьківських прав порушуватиме її права та не відповідатиме інтересам самої дитини, оскільки дитина залишилася без матері. Відсутність у дитини на цьому етапі життя психологічного зв`язку з матір`ю не виключає можливість налагодження між ними відносин у майбутньому.
Виходячи з наведеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача про позбавлення батьківських не обґрунтовані та задоволенню не підлягають.
Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки у задоволенні позову ОСОБА_1 слід відмовити, судовий збір, сплачений ним за подання до суду позовної заяви слід залишити за позивачем.
Керуючись ст.ст. 4,5,13,76-83,141,265 ЦПК України суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради про позбавлення батьківських прав – залишити без задоволення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, а якщо апеляційну скаргу подано - після закінчення апеляційного провадження.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Харківського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення, а у разі його ухвалення за відсутності учасників справи - в той же строк з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя М.Ю. Онупко