КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД  	

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
18 березня 2026 року справа № 320/7552/24
Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Кушнової А.О., розглянув в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора, Державної казначейської служби України про стягнення матеріальної шкоди, завданої неконституційним актом, 

Суть спору: до Київського окружного адміністративного суду через підсистему «Електронний Суд» звернувся ОСОБА_1 (далі – позивач та/або ОСОБА_1 ) до Офісу Генерального прокурора (далі – відповідач 1 та/або Офіс), Державної казначейської служби України (далі – відповідач 2 та/або ДКС України), в якому позивач просить суд:
- стягнути з держави в особі Офісу Генерального прокурора (ЄДРПОУ: 00034051) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) матеріальну шкоду, завдану неконституційним актом, у загальній сумі 1 954 498 (один мільйон дев`ятсот п`ятдесят чотири тисячі чотириста дев`яносто вісім) гривень 14 (чотирнадцять) копійок;
- зобов`язати державу в особі Державної казначейської служби України (ЄДРПОУ: 37567646) перерахувати на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) з Державного бюджету України матеріальну шкоду, завдану неконституційним актом, у загальній сумі 1 954 498 (один мільйон дев`ятсот п`ятдесят чотири тисячі чотириста дев`яносто вісім) гривень 14 (чотирнадцять) копійок.
Мотивуючи позовні вимоги, позивач стверджує, що внаслідок застосування до нього пункту 6 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» від 19 вересня 2019 року № 113-IX, який визнаний неконституційним, він має право на відшкодування матеріальної шкоди, завданої неконституційним актом, а саме у розмірі заробітної плати та інших платежів за період з 18.10.2019 до 02.09.2023. 
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 06.03.2024 позовну заяву залишено без руху та встановлено позивачу строк для усунення недоліків позову.
05.06.2024 на адресу суду від позивача надійшли докази по справі, дослідивши які суд дійшов висновку про виконання позивачем вимог ухвали суду від 06.03.2024 та усунення недоліків позовної заяви у повному обсязі.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 28.06.2024 відкрито провадження в адміністративній справі та ухвалено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.
16.07.2024 канцелярією суду зареєстровано відзив на позовну заяву, поданий представником ДКС України, в якому останній наполягає на відсутності правових підстав для задоволення адміністративного позову. 
Крім цього 16.07.2024 канцелярією суду зареєстровано клопотання представника ДКС України про залучення третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: Державу Україна в особі Верховної Ради України.
16.07.2024 канцелярією суду зареєстровано відповідь на відзив на позовну заяву, в якій позивач наголошує, що оскільки відповідачем є Держава України в особі Офісу Генерального прокурора, то іншим відповідачем, на якого покладається обов`язок щодо фактичного виконання рішення шляхом перерахування коштів є Держава Україна в особі Державної казначейської служби України. 
Крім цього, позивач посилаючись на пункт 5 рішення Конституційного Суду України № 1-р(ІІ)/2023 від 01.03.2023, наголошує, що має право на відшкодування матеріальної шкоди, завданої неконституційним актом на підставі частини третьої статті 152 Конституції України, як норми прямої дії. Також позивач зазначає, що ДКС України у відзиві на позовну заяву посилається на нерелевантну практику Верховного Суду. 
02.08.2024 канцелярією суду зареєстровано відзив на позовну заяву, поданий представником Офісу. У відзиві на позовну заяву представник відповідача 1 наполягає, у що в період з 18.10.2019 по 02.09.2023 позивач не був працівником прокуратури, та не отримував заробітної плати, а тому не може претендувати на відшкодування матеріальної шкоди у вигляді заробітної плати. Також відповідачем 1 звернуто увагу на те, що рішення Конституційного Суду України № 1-р(ІІ)/2023 від 01.03.2023 не підлягає застосуванню до спірних правовідносин. Просить суд відмовити у задоволенні адміністративного позову в повному обсязі. 
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 18.03.2026 відмовлено у задоволенні клопотання представника Державної казначейської служби України про залучення третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: Державу Україна в особі Верховної Ради України. 
Згідно із частиною п`ятою статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.
Учасники справи з клопотанням про розгляд справи у судовому засіданні до суду не звертались.
З урахуванням викладеного, розгляд справи судом здійснено у порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами та доказами.
Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, заслухавши пояснення сторін, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд
в с т а н о в и в:
ОСОБА_1 обіймав посаду заступника начальника другого відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання державного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю Департаменту нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні та координації правоохоронної діяльності Генеральної прокуратури України.
Наказом Генерального прокурора України від 17 жовтня 2019 року № 1131ц позивача з 18 жовтня 2019 року звільнено з посади заступника начальника Другого відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання державного обвинувачення Управління нагляду за додержанням законів органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю, Департаменту нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні та координації правоохоронної діяльності Генеральної прокуратури України та органів прокуратури України відповідно до пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру», підпункту 1 пункту 19 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів. 
Не погоджуюсь зі своїм звільненням позивач оскаржив наказ про звільнення до суду.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 19.01.2021 по справі № 640/22603/19, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 28.04.2021, у задоволенні позову відмовлено.
Відмовляючи в задоволенні позову, суди попередніх інстанцій виходили з того, що атестація прокурорів передбачена Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» від 19 вересня 2019 року №113-ІХ (далі - Закон № 113-IX), положення якого є чинними і стосуються усіх прокурорів, які виявили намір продовжувати роботу в органах прокуратури. Так само є чинними і положення Порядку проходження прокурорами атестації, затвердженого наказом Генерального прокурора 03 жовтня 2019 року № 221 (далі - Порядок № 221), а тому підстави для їх незастосування у спірних правовідносинах відсутні. Неподання прокурором заяви до Генерального прокурора про переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури і про намір у зв`язку із цим пройти атестацію, відповідно до пункту 19 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 113-ІХ, є підставою для звільнення з посади прокурора на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру».
Постановою Верховного Суду від 22.09.2022 у справі № 640/22603/19 касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 січня 2021 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 28 квітня 2021 року у справі №640/22603/19 залишено без змін. 
Надалі Рішенням Конституційного Суду України № 1-р(ІІ)/2023 від 01.03.2023 визнано неконституційним пункт 6 розділу ІІ «Прикінцеві І перехідні положення» Закону № 113-IX, відповідно до якого «з дня набрання чинності цим Законом усі прокурори Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур вважаються такими, що персонально попереджені у належному порядку про можливе майбутнє звільнення з посади на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 № 1697-VІІ (далі - Закон № 1697-VІІ).
Відповідно до пункту 2 Рішення КСУ пункт 6 розділу II „Прикінцеві і перехідні положення“ Закону України „Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури“ від 19 вересня 2019 року № 113-IX, визнаний неконституційним, втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.
Враховуючи наведене, позивач вважає, що має право на відшкодування матеріальної шкоди, завданої неконституційним актом, а саме у розмірі заробітної плати та інших платежів за період з 18.10.2019 (дати звільнення) до 02.09.2023 (дати звернення до суду з даним позовом). 
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд виходив із такого.
Частиною другою статті 19 Конституції Україні передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
У відповідності до положень статті 3 Основного Закону України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.
Права і свободи людини та їх гарантії, продовжується у згаданій статті, визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.
Абзацом першим статті 6 Конституції України, передбачено, що державна влада в Україні здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову.
У відповідності до положень статті 75 Основного Закону України передбачено, що єдиним органом законодавчої влади в Україні є парламент - Верховна Рада України.
Як передбачено абзацом першим статті 147 Конституції України, Конституційний Суд України вирішує питання про відповідність Конституції України законів України та у передбачених цією Конституцією випадках інших актів, здійснює офіційне тлумачення Конституції України, а також інші повноваження відповідно до цієї Конституції.
Згідно положень частини першої статті 8 Основного Закону України, Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.
Частиною другою цієї ж норми передбачено, що норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.
Конституційна гарантія захисту права особи від неконституційного закону передбачена частиною третьою статті 152 Конституції України, згідно якої матеріальна чи моральна шкода, завдана фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, відшкодовується державою у встановленому законом порядку.
Наведені норми у системному аналізі вказують на те, що нормами Конституції України передбачено захист у суді безпосередньо на підставі Основного Закону України права особи на відшкодування матеріальної шкоди завданої неконституційним законом чи його окремими положеннями.
Крім того, відповідно до частини першої статті 1175 Цивільного кодексу України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі в результаті прийняття органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування нормативно-правового акта, що був визнаний незаконним і скасований, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування 
Разом з цим при вирішенні даного спору по суті, суд звертає увагу, що позивач оскаржував в судовому порядку наказ Генерального прокурора № 1131ц від 17.10.2019 про його звільнення із займаної ним посади на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру», поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу (адміністративна справа № 640/22603/19). 
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 19.01.2021 по справі № 640/22603/19, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 28.04.2021, у задоволенні позову відмовлено.
Постановою Верховного Суду від 29.09.2022 у справі № 640/22603/19 касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 січня 2021 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 28 квітня 2021 року у справі №640/22603/19 залишено без змін. 
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 20.09.2023 у справі 
№ 640/22603/19 у задоволенні заяви гр. ОСОБА_1 про перегляд судового рішення за виключними обставинами у справі №640/22603/19 відмовлено. 
Відмовляючи у задоволенні заяви про перегляд судового рішення за виключними обставинами, Київський окружний адміністративний суд дійшов висновку, що Рішення Конституційного Суду України від 01 березня 2023 року № 1-р(ІІ)/2023 у справі № 3-5/2022(9/22) на спірні правовідносини не може вплинути, оскільки правовідносини у цій справі виникли до прийняття такого рішення, а останнє не містить положень, які б поширювали його дію на правовідносини, що виникли до набрання ним чинності.
Ухвала Київського окружного адміністративного суду від 20.09.2023 у справі № 640/22603/19 в апеляційному порядку не оскаржувалась. 
Суд зазначає, що позивач просить стягнути майнову шкоду в межах даної адміністративної справи, розраховану як середній заробіток за час вимушеного прогулу з 18.10.2019 (дати свого звільнення з органів прокуратури) до дня подачі позову – 02.09.2023, про що зазначено останнім в позовній заяві. 
Суд відмічає, що за загальним правилом матеріальна шкода за своєю правовою природою відповідає правовій природі майнової шкоди.
Відповідно до положень частини першої статті 22 «Відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди» ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.
Пунктом 2 частини другої цієї ж статті передбачено, що збитками є доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).
Наведені норми вказують на те, що матеріальною шкодою є, в тому числі, доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин.
До доходів, згідно чинного законодавства України (Податкового Кодексу України, Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» та інших нормативно-правових актів), відноситься, у тому числі заробітна плата.
Суд нагадує, що адміністративними судами розглядався спір (справа 
№640/22603/19), у тому числі щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та у задоволенні такої вимоги було відмовлено. 
Разом з цим позивачем наголошено, що, на його думку, визнання неконституційними положень пункту 6 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-IX, обумовлює наявність підстав для стягнення з Офісу Генерального прокурора його користь матеріальної шкоди, завданої неконституційним актом, а саме положеннями пункту 6 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-ІХ, яка обчислена як середній заробіток за час вимушеного прогулу. 
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 56 Конституції України передбачено право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Згідно з частиною другою статті 152 Конституції України закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.
Аналогічне положення міститься у статті 91 Закону України «Про Конституційний Суд України».
Окрім цього у частині першій статті 97 указаного Закону визначено, що Конституційний Суд України у рішенні, висновку може встановити порядок і строки їх виконання, а також зобов`язати відповідні державні органи забезпечити контроль за виконанням рішення, додержанням висновку.
Аналіз норм розділу ХІІ Конституції України («Конституційний Суд України») та Закону України «Про Конституційний Суд України» дає підстави дійти висновку про те, що рішення Конституційного Суду України має пряму (перспективну) дію в часі, та застосовується щодо тих правовідносин, які тривають або виникли після його ухвалення. Якщо правовідносини тривалі та виникли до ухвалення рішення Конституційним Судом України, проте продовжують існувати після його ухвалення, то на них поширюється дія такого рішення Конституційного Суду України.
Тобто рішення Конституційного Суду України поширюється на правовідносини, які виникли після його ухвалення, а також на правовідносини, які виникли до його ухвалення, але продовжують існувати (тривають) після цього. Водночас чинним законодавством визначено, що Конституційний Суд України може безпосередньо у тексті свого рішення встановити порядок і строки виконання ухваленого рішення.
Встановлена Конституційним Судом України неконституційність (конституційність) закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого (не застосованого) судом при вирішенні справи, має значення, перш за все, як рішення загального характеру, яким визначається правова позиція для вирішення наступних справ, а не як підстава для перегляду справи із ретроспективним застосуванням нової правової позиції і зміни таким чином стану правової визначеності, вже встановленої остаточним судовим рішенням у справі.
Відповідні правові висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у Постанові від 18 листопада 2020 року в справі №4819/49/19, а також Верховним Судом в ухвалі від 23 травня 2023 року в справі №540/1419/20 та інших.
Як вже було зауважено судом вище, з матеріалів справи вбачається, що підставою для стягнення матеріальної шкоди позивачем вказано на наявність рішення Конституційного Суду України 01.03.2023 № 1-р(Ш)/2023 у справі 
№ 3-5/2022(9/22) щодо відповідності Конституції України пункту 6 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-ІХ. 
У резолютивній частині вказаного Рішення КСУ від 01 березня 2023 року №1-р(ІІ)/2023 (пункт 2) визначено, що пункт 6 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону №113-IX, визнаний неконституційним, втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення. 
При цьому, суд акцентує, що рішення Конституційного Суду України від 01.03.2023 №1-р(II)/2023 по справі №3-5/2022(9/22) не містить положень, які б поширювали його дію на правовідносини, що виникли до набрання ним чинності з огляду на наступне.
Частиною другою статті 152 Конституції України встановлено, що закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.
Суд звертає увагу, що Конституційний Суд України у рішенні від 24 грудня 1997 року №8-зп у справі за конституційним поданням народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) розпоряджень Президента України про призначення перших заступників, заступників голів обласних, Київської міської державних адміністрацій, виданих протягом липня - грудня 1996 року, січня 1997 року (справа щодо призначення заступників голів місцевих державних адміністрацій) зазначив, що частина друга статті 152 Конституції України закріплює принцип, за яким закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність. За цим принципом закони, інші правові акти мають юридичну силу до визнання їх неконституційними окремим рішенням органу конституційного контролю.
Крім того, у рішенні Конституційного Суду України від 30 вересня 2010 року №20-рп/2010 в справі за конституційним поданням 252 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) Закону України від 08.12.2004 №2222-IV «Про внесення змін до Конституції України» (справа про додержання процедури внесення змін до Конституції України) Конституційний Суд України вказав, що незалежно від того, наявні чи відсутні в рішеннях, висновках Конституційного Суду України приписи щодо порядку їх виконання, відповідні закони, інші правові акти або їх окремі положення, визнані за цими рішеннями неконституційними, не підлягають застосуванню як такі, що втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.
Отже, за змістом статті 152 Конституції України рішення Конституційного Суду України не має ретроактивності та змінює законодавче регулювання лише щодо правовідносин, що матимуть місце з дати ухвалення рішення.
Однак, якщо правовідносини тривалі і виникли до ухвалення рішення Конституційним Судом України та продовжують існувати після його ухвалення, то на них поширюється дія такого рішення Конституційного Суду України.
Аналогічна правова позиція міститься у Постанові Верховного Суду від 04 квітня 2023 року по справі №640/1818/20, від 05 квітня 2023 року по справі №420/6784/21, від 23 травня 2023 року по справі №520/25364/21.
Суд зазначає, що спірні правовідносини між сторонами були остаточно вирішені у судовому порядку у справі №640/22603/19, а отже вичерпали свою дію, та не продовжують існувати, а відтак Рішення Конституційного Суду України від 01 березня 2023 року 
№1-р(II)/2023 по справі №3-5/2022(9/22) у даному випадку до правовідносин між сторонами по даній справі не може бути застосовано. 
Таким чином, посилання позивача, як на підставу для стягнення матеріальної шкоди, на висновки Рішення Конституційного Суду України від 01.03.2023 № 1-р(Ш)/2023 у справі № 3-5/2022(9/22) щодо відповідності Конституції України пункту 6 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури», на думку суду, не є ґрунтовними, та юридично спроможними.
Крім цього суд у наведеній площині звертає увагу на те, що станом на час вирішення спору по суті згідно з пунктом 7 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону 
№ 113-ІХ положення щодо проходження атестації, передбаченої цим розділом, поширюються на прокурорів та слідчих органів прокуратури, які:
1) на день набрання чинності цим Законом займають посади у Генеральній прокуратурі України, регіональних прокуратурах, місцевих прокуратурах, військових прокуратурах;
2) на день набрання чинності цим Законом займали посади у Генеральній прокуратурі України, регіональних прокуратурах, місцевих прокуратурах, військових прокуратурах, але з поважних причин, до яких належать тимчасова непрацездатність, відпустка по догляду за дитиною, відрядження для участі в роботі інших органів на постійній основі тощо, не проходили атестацію;
3) звільнені з органів прокуратури у зв`язку з настанням підстав, передбачених підпунктами 1 і 2 пункту 19 цього розділу, щодо яких набрало законної сили рішення суду про поновлення на посаді прокурора у Генеральній прокуратурі України, регіональних прокуратурах, місцевих прокуратурах, військових прокуратурах, у тому числі у разі прийняття судом рішення про поновлення на посаді прокурора в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах;
4) звільнені до набрання чинності цим Законом з органів прокуратури, щодо яких набрало законної сили рішення суду про поновлення на посаді прокурора у Генеральній прокуратурі України, регіональних прокуратурах, місцевих прокуратурах, військових прокуратурах, у тому числі у разі прийняття судом рішення про поновлення на посаді прокурора в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах.
Прокурори та слідчі органів прокуратури, зазначені в підпунктах 1-4 цього пункту, можуть бути переведені на посаду прокурора в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах лише у разі успішного проходження ними атестації.
Проходження атестації особами, зазначеними в підпункті 3 цього пункту, розпочинається з етапу, на якому було прийнято рішення про неуспішне її проходження.
Порядок проходження прокурорами атестації, затверджений наказом Генерального прокурора від 03.10.2019 № 221 також є чинним. 
Згідно з пунктом 6 Порядку № 221 атестація включає такі етапи:
1) складання іспиту у формі анонімного тестування з використанням комп`ютерної техніки з метою виявлення рівня знань та умінь у застосуванні закону, відповідності здійснювати повноваження прокурора;
2) складання іспиту у формі анонімного тестування на загальні здібності та навички з використанням комп`ютерної техніки;
3) проведення співбесіди з метою виявлення відповідності прокурора вимогам професійної компетентності, професійної етики та доброчесності. Для оцінки рівня володіння практичними уміннями та навичками прокурори виконують письмове практичне завдання.
Окреслені положення законодавства є чинними та неконституційними не визнавались. 
Отже, аналізуючи викладене суд зауважує, що позивач атестацію не проходив. Факт його звільнення із займаної посади відповідно до пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру», підпункту 1 пункту 19 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України № 113-ІХ, не дає суду підстави виснувати, що позивач пройшов би атестацію, відтак отримував би заробітну плату працюючи в органах прокуратури. 
З урахуванням наведеного не можливо вважати правомірними вимоги позивача щодо стягнення матеріальної шкоди, обрахованої як розмір середнього заробітку за період з дати його звільнення до 02.09.2023 (дати подання до суду даного адміністративного позову). 
Крім цього, суд відмічає, що Об`єднана палата Верховного Суду у постанові від 24.02.2026 у справі № 160/6949/20 зауважила, що шкода завдана неконституційним актом виникає у період, коли акт діяв та ще не був визнаний неконституційним, тобто в минулому, оскільки не можна заподіяти шкоду неконституційним актом після того, як він за рішенням Конституційного Суду України втратив чинність. 
Наведене також свідчить про безпідставність вимоги позивача в частині періоду з 01.03.2023 по 02.09.2023. 
Відповідно до частини другої статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Частиною першою статті 9 КАС України регламентовано, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Згідно з частиною першою статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Тобто, ці норми одночасно покладають обов`язок на сторін доводити суду обґрунтованість своїх тверджень або заперечень.
Положеннями частини першої статті 90 КАС України встановлено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Отже, виходячи із заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та доказів, зібраних у справі, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення адміністративного позову. 
Інші доводи та заперечення сторін не спростовують встановленого судом вище та не мають визначального значення для вирішення спору по суті. 
Керуючись статтями 242-246, 249, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
в и р і ш и в:
У задоволенні адміністративного позову відмовити. 

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Кушнова А.О.