ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2026 року 
м. Київ

cправа № 909/554/24 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду: 
Волковицька Н. О. - головуючий, Могил С. К., Случ О. В., 
секретар судового засідання - Мельникова Л. В.,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Сільськогосподарського виробничого кооперативу ім. Т. Г. Шевченка 
на постанову Західного апеляційного господарського суду від 04.11.2025 у справі
за позовом керівника Коломийської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області
до: 1) Сільськогосподарського виробничого кооперативу ім. Т. Г. Шевченка, 
2) Державного навчального закладу "Городенківський професійний ліцей"
про визнання недійсним договору та зобов`язання звільнити земельну ділянку.

У судовому засіданні взяли участь: прокурор - Баклан Н. Ю. та представник Сільськогосподарського виробничого кооперативу ім. Т. Г. Шевченка - Оленченко О. В.

1. Короткий зміст позовних вимог і заперечень
1.1. У червні 2024 року керівник Коломийської окружної прокуратури (далі - Прокурор) в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області (далі - позивач та/або Держгеокадастр) звернувся до Господарського суду Івано-Франківської області з позовом до Сільськогосподарського виробничого кооперативу ім. Т. Г. Шевченка (далі - СВК ім. Т. Г. Шевченка та/або відповідач-1) та Державного навчального закладу "Городенківський професійний ліцей" (далі - ДНЗ "Городенківський професійний ліцей" та/або відповідач-2) про визнання недійсним договору про надання агротехнічних послуг від 02.04.2024 № 02/04/2024 та зобов`язання звільнити земельну ділянку загальною площею 69,60 га.
1.2. Позовні вимоги Прокурора мотивовані тим, що договір № 02/04/2024 на надання агротехнічних послуг, укладений 02.04.2024 між СВК ім. Т. Г. Шевченка як виконавцем та ДНЗ "Городенківський професійний ліцей" як замовником (далі - спірний договір та/або договір від 02.04.2024 № 02/04/2024) не є договором про надання агротехнічних послуг, а є прихованим договором оренди землі, суперечить вимогам статті 901 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), положенням Земельного кодексу України (далі - ЗК України) та Закону України "Про оренду землі", не спрямований на реальне настання правових наслідків, які ним обумовлені. Відтак, на думку Прокурора, договір від 02.04.2024 № 02/04/2024 слід визнати недійсним відповідно до положень статей 203, 215, 235 ЦК України, а земельну ділянку - повернути ДНЗ "Городенківський професійний ліцей".
2. Фактичні обставини справи, встановлені судами
2.1. Як свідчать матеріали справи та установили суди попередніх інстанцій, наказом Міністерства освіти і науки України від 28.04.2014 № 524 затверджено Статут ДНЗ "Городенківський професійний ліцей" (далі - Статут).
Пунктом 1.1 Статуту визначено, що ДНЗ "Городенківський професійний ліцей" є підпорядкованим Міністерству освіти і науки України державним професійно-технічним навчальним закладом другого атестаційного рівня, що забезпечує реалізацію права громадян на здобуття професійно-технічної та повної загальної середньої освіти. Професійний ліцей здійснює підготовку робітників високого рівня кваліфікації, як правило, з числа випускників загальноосвітніх навчальних закладів на основі базової чи повної загальної середньої освіти, а також професійно-технічне навчання, перепідготовку та підвищення кваліфікації непрацюючих робітників і незайнятого населення. Професійний ліцей може здійснювати допрофесійну підготовку учнів загальноосвітніх навчальних закладів, проваджувати діяльність щодо розвитку здібностей молоді та поглиблення знань з окремих навчальних предметів професійного спрямування. Скорочене найменування: ДНЗ "Городенківський ПЛ".
Головним завданням професійного ліцею є забезпечення права громадян України на професійне навчання відповідно до їх покликань, інтересів і здібностей з метою задоволення потреб економіки у кваліфікованих і конкурентоспроможних на ринку праці робітниках (пункт 1.2 Статуту).
Згідно із пунктом 1.4 Статуту та відповідно до вимог пункту 157.15 статті 157 Податкового кодексу України, до основної діяльності професійного ліцею також включається продаж виготовлених професійним ліцеєм товарів, виконання робіт, що є тісно пов`язаними з його основною діяльністю, якщо ціна таких товарів, виконаних робіт, наданих послуг є нижчою від звичайної або якщо така ціна регулюється державою.
До основних напрямків діяльності професійного ліцею може також належати надання платних послуг, що визначені постановою Кабінету Міністрів України від 27.08.2010 № 796 "Про затвердження переліку платних послуг, які можуть надаватися навчальними закладами, іншими установами та закладами системи освіти, що належать до державної і комунальної форми власності" та пов`язані з його основною статутною діяльністю:
- 01.11. Вирощування зернових культур (крім рису), бобових культур і насіння олійних культур;
- 01.13. Вирощування овочів та баштанних культур, коренеплодів та бульбоплодів;
- 10.61. Виробництво продуктів борошняно-круп`яної промисловості.
Положеннями пункту 1.5 Статуту визначено, що професійний ліцей має навчальне господарство, що здійснює господарську діяльність з виробництва продукції, яка пов`язана з біологічними процесами її вирощування, призначеної для споживання в сирому і переробленому вигляді (сільськогосподарське виробництво). Професійний ліцей займається виробництвом сільськогосподарської продукції, переробкою власно виробленої сільськогосподарської продукції та її реалізацією.
Професійний ліцей є юридичною особою, має самостійний баланс, рахунки в органах Державної казначейської служби, штампи, печатки із своїм найменуванням, в тому числі печатку із зображенням Державного герба України. Професійний ліцей має право укладати цивільно-правові договори (пункт 2.2 Статуту).
Професійний ліцей проваджує діяльність, пов`язану з підготовкою кваліфікованих робітників та наданням інших освітніх послуг, після отримання відповідної ліцензії, а його відокремлені структурні підрозділи (філія, інший підрозділ) після проведення ліцензування з внесенням їх до ліцензії професійного ліцею. Ліцензія видається у порядку, що встановлюється Кабінетом Міністрів України (пункт 2.5 Статуту).
З метою сприяння розвитку навчально-матеріальної та соціально-побутової бази, забезпечення професійно-практичної підготовки, вирішення соціальних та інших питань працівників, учнів, слухачів, професійний ліцей може укладати договори із підприємствами, установами, організаціями та іншими суб`єктами господарювання (пункт 2.6 Статуту).
Відповідно до абзацу 3 пункту 7.1 Статуту, професійний ліцей є неприбутковим закладом. Кошти професійного ліцею, одержані від здійснення або на здійснення діяльності, передбаченої цим Статутом, не вважаються прибутком і не оподатковуються. Від оподаткування звільняються доходи професійного ліцею, отримані від виготовлення та реалізації товарів (виконання робіт, надання послуг), пов`язаних з їх основною, статутною діяльністю.
Згідно з підпунктом "є" пункту 7.4 Статуту, додатковими джерелами фінансування є інші кошти, отримані професійним ліцеєм за надання платних послуг, перелік яких визначений постановою Кабінету Міністрів України від 27.08.2010 № 796 "Про затвердження переліку платних послуг, які можуть надаватися навчальними закладами, іншими установами та закладами системи освіти, що належать до державної і комунальної форми власності" та пов`язані з його основною статутною діяльністю.
Для забезпечення підготовки, перепідготовки і підвищення кваліфікації робітничих кадрів професійний ліцей має відповідну навчально-матеріальну базу та земельну ділянку, що перебуває у користуванні ліцею, загальною площею 198,16 га відповідно до паспортів, технічної документації, актів права власності тощо (абзац 1 пункту 7.8 Статуту).
Професійний ліцей несе відповідальність перед Міністерством освіти і науки України за збереження та використання за призначенням закріпленого за ним майна (пункт 7.11 Статуту).
Відповідно до даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно земельна ділянка із кадастровим номером 2621610100:06:002:0090 площею 122,9872 га, що розташована в урочищі "Під Тишківцями" Городенківської міської ради Городенківського району Івано-Франківської області, належить на праві власності державі в особі Держгеокадастру, та знаходяться на праві постійного користування у ДНЗ "Городенківський професійний ліцей".
У матеріалах справи наявна копія Державного акта на право постійного користування земельною ділянкою Серія ЯЯ № 126041 від 14.05.2008, виданого на підставі розпорядження Городенківської районної державної адміністрації від 11.05.2007 № 194, кадастровий номер земельної ділянки: 2621610100:06:002:0090. Цільове призначення земельної ділянки: для ведення дослідних і навчальних цілей, пропаганди передового досвіду, для ведення сільського господарства.
02.04.2024 між ДНЗ "Городенківський професійний ліцей" (замовник) та СВК ім. Т. Г. Шевченка (виконавець) уклали договір № 02/04/2024 про надання агротехнічних послуг.
Відповідно до пункту 1.1 спірного договору виконавець зобов`язується в порядку та на умовах, визначених в цьому договорі, за завданням замовника з використанням своїх матеріалів та засобів, надати послуги, а замовник зобов`язується в порядку та на умовах, визначених в цьому договорі, прийняти послуги у сфері рослинництва (77300000-3) (Надання сільськогосподарських послуг) (ДК 021:2015), класифікація за ДКПП: 01.61.1 - Послуги допоміжні щодо вирощування сільськогосподарських культур, а саме послуги з вирощування сільськогосподарської продукції (ріпака) та збирання врожаю.
У пункті 1.2 договору від 02.04.2024 № 02/04/2024 визначено, що виконавець надає послуги передбачені у пункті 1.1 на земельній ділянці замовника загальною площею 69,60 га.
Згідно з пунктом 2.1 спірного договору вартість послуг визначається сторонами по факту їх надання та фіксується в акті виконаних робіт, але не може перевищувати 321 000,00 грн, без ПДВ.
Відповідно до пункту 2.2 договору від 02.04.2024 № 02/04/2024 оплата за цим договором проводиться у безготівковій формі на розрахунковий рахунок виконавця на підставі підписаного сторонами акту здачі-приймання наданих послуг протягом 10 днів після продажу замовником зібраного врожаю (ріпака), але не пізніше закінчення терміну дії даного договору відповідно до пункту 9.1.
Згідно з пунктом 3.1 договору від 02.04.2024 № 02/04/2024 виконавець надає послуги, визначені пунктом 1.1 цього договору, в строки, встановлені календарним планом надання послуг, погодженим сторонами.
Відповідно до пункту 3.2 договору від 02.04.2024 № 02/04/2024 акт виконаних робіт виставляється протягом 10 днів після закінчення усіх сільськогосподарських робіт.
Згідно з пунктом 4.1 спірного договору виконавець зобов`язаний:
- своїми силами і засобами надати всі послуги, визначені в пункті 1.1 цього договору, в обсягах і в строки;
- для надання послуг, визначених в пункті 1.1 цього договору використовувати спеціальну техніку, необхідні засоби захисту рослин, паливно-мастильні матеріали, мінеральні добрива та гербіциди;
- на місці надання послуг, визначених в пункті 1.1 цього договору, вжиття необхідних заходів по техніці безпеки і пожежної безпеки;
- в 5-денний строк з моменту завершення надання послуг, визначених в пункті 1.1 цього договору, подати замовникові на підписання акт здачі-приймання наданих послуг;
- надавати замовникові безперешкодно здійснювати контроль за своєю діяльністю в межах цього договору шляхом перевірки бухгалтерських та інших документів;
- виконавець зобов`язується вести бухгалтерський, податковий облік, визначати напрямки і методи ведення сільськогосподарської діяльності.
Відповідно до пункту 4.2 спірного договору замовник зобов`язується:
- прийняти надані виконавцем послуги та підписати акт здачі-приймання наданих послуг за умови належного надання виконавцем протягом 5-днів з дати одержання названого акту від виконавця;
- оплатити виконавцю послуги, визначені у пункті 1.1 цього договору, в розмірах і в строки, встановлені договором.
У пункті 9.1 спірного договору визначено, що цей договір набирає чинності з моменту його підписання і діє до 30.11.2024, а в частині розрахунків - до повного виконання сторонами своїх зобов`язань за цим договором.
25.04.2024 Коломийська окружна прокуратура з метою вирішення питання щодо наявності підстав для представництва інтересів держави, відповідно до абзацу 4 частини четвертої статті 23 Закону України "Про прокуратуру", звернулася до ДНЗ "Городенківський професійний ліцей" з листом № 09.53-57-1206 вих-24, в якому просила надати інформацію про укладання договорів використання/обробітку земельної ділянки з кадастровим номером 2621610100:06:002:0090 та, у разі укладення таких, надати усю наявну документацію на підставі якої укладались означені договори. Також провести обстеження стану використання (розорювання, обробітку, здійснення посіву зернових, тощо) земельної ділянки із кадастровим номером 2621610100:06:002:0090. Надати підтверджуючі документи (акт обстеження земельної ділянки, тощо).
У відповідь ДНЗ "Городенківський професійний ліцей" листом від 03.05.2024 за вих. № 59/01-10 повідомив Коломийську окружну прокуратуру про те, що ДНЗ "Городенківський професійний ліцей" у 2024 році по земельній ділянці з кадастровим номером 2621610100:06:002:0090 укладено, серед інших, договір від 02.04.2024 № 02/04/2024 та надано копії витребуваних Прокурором документів.
Як убачається з матеріалів справи та встановлено судами попередніх інстанцій, 01.05.2024 адміністрацією та працівниками ДНЗ "Городенківський професійний ліцей" проведено обстеження земельної ділянки, яка знаходиться в урочищі "Під Тишківцями" на території Городенківської міської ради, Івано-Франківська область, м. Городенка, загальною площею 122,9872 га, з метою визначення її стану та дотримання умов її використання.
01.05.2024 складено акт обстеження земельної ділянки, за яким встановлено, що земельна ділянка загальною площею 122,9872 га, з них - 88,5402 га орної землі, яка розташована в урочищі "Під Тишківцями" на території Городенківської міської ради, Івано-Франківської області, перебуває в користуванні ДНЗ "Городенківський професійний ліцей" відповідно до Державного акта на право постійного користування земельною ділянкою Серія ЯЯ № 126041 від 14.05.2008, виданого на підставі розпорядження Городенківської районної державної адміністрації від 11.05.2007 № 194, кадастровий номер 2621610100:06:002:0090. Цільове призначення земельної ділянки: для ведення дослідних і навчальних цілей, пропаганди передового досвіду, для ведення сільського господарства.
У ході обстеження встановлено: земельна ділянка використовується за цільовим призначенням. Дана земельна ділянка призначена для сільськогосподарського обробітку, а саме на даний час здійснено посів сільськогосподарських культур (ріпак та соя).
07.05.2024 Коломийською окружною прокуратурою листом № 09.53-57-1345вих-24 спрямовано повідомлення до Держгеокадастру про те, що буде заявлено позов в інтересах держави в особі Держгеокадастру області до ДНЗ "Городенківський професійний ліцей" та СВК ім. Т. Г. Шевченка про визнання недійсним договору від 02.04.2024 № 02/04/2024 та зобов`язання повернути земельну ділянку загальною площею 69,60 га.
Згідно з відповіддю Держгеокадастру від 13.05.2024 № 10-9-0.6-2535/0/2-24 у зв`язку з обмеженням фінансування на судові витрати не заперечує щодо подання Коломийською окружною прокуратурою позову до суду в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах Держгеокадастру до ДНЗ "Городенківський професійний ліцей" та СВК ім. Т. Г. Шевченка про визнання недійсним договору від 02.04.2024 № 02/04/2024 та зобов`язання повернути земельну ділянку загальною площею 69,60 га.
Аналогічне повідомлення Коломийська окружна прокуратура скерувала Держгеокадастру листом від 29.05.2024 № 09.53-57-1543вих-24.
Як зазначалося вище, предметом позовних вимог у цій справі є вимоги про визнання недійсним договору від 02.04.2024 № 02/04/2024 та зобов`язання СВК ім. Т. Г. Шевченка повернути звільнити земельну ділянку загальною площею 69,60 га (з кадастровим номером 2621610100:06:002:0090), яка відповідно до Державного акта на право постійного користування земельною ділянкою серії ЯЯ № 0126041 UA від 14.05.2008 перебуває у постійному користуванні відповідача-2.
3. Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
3.1. Рішенням Господарського суду Івано-Франківської області від 08.11.2024 у справі № 909/554/24 (суддя Михайлишин В. В.) у задоволенні позову відмовлено.
3.2. Відмовляючи у задоволення позовних вимог місцевий господарський суд виснував, що спірний договір: відповідає меті Статуту ДНЗ "Городенківський професійний ліцей"; не суперечить положенням Закону України "Про освіту" та постанови Кабінету Міністрів України від 27.08.2010 № 796 "Про затвердження переліку платних послуг, які можуть надаватися навчальними закладами, іншими установами та закладами системи освіти, що належать до державної і комунальної форми власності"; містить всі істотні умови, притаманні договору підряду, спрямований на досягнення певної мети, визначеної сторонами у договорі, є оплатним та реальним. Суд першої інстанції зазначив, що за спірним договором не відбулося переходу права користування земельною ділянкою загальною площею 69,60 га, вона не вибула із володіння землекористувача - ДНЗ "Городенківський професійний ліцей".
3.2. Постановою Західного апеляційного господарського суду від 31.03.2025 у справі № 909/554/24 рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 08.11.2024 у справі № 909/554/24 скасовано; ухвалено нове рішення, яким позов Прокурора задоволено. 
3.3. Постановою Верховного Суду від 08.07.2025 у справі № 909/554/24, зокрема, постанову Західного апеляційного господарського суду від 31.03.2025 у справі № 909/554/24 скасовано, справу № 909/554/24 передано на новий розгляд до Західного апеляційного господарського суду.
3.4. За результатами нового розгляду, постановою Західного апеляційного господарського суду від 04.11.2025 у справі № 909/554/24 (Бонк Т. Б. - головуючий, судді: Бойко С. М., Якімець Г. Г.) рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 08.11.2024 у справі № 909/554/24- скасовано; прийнято нове судове рішення, яким позов Прокурора задоволено; визнано недійсним договір від 02.04.2024 № 02/04/2024; зобов`язано СВК ім. Т. Г. Шевченка звільнити земельну ділянку загальною площею 69,60 га (з кадастровим номером 2621610100:06:002:0090), яка відповідно до Державного акта на право постійного користування земельною ділянкою серії ЯЯ № 0126041 UA від 14.05.2008 перебуває у постійному користуванні ДНЗ "Городенківський професійний ліцей"; здійснено розподіл судових витрат; стягнуто з СВК ім. Т.Г. Шевченка на користь Івано-Франківської обласної прокуратури 3 028,00 грн за розгляд позовної заяви та 3 633,60 грн за розгляд апеляційної скарги; стягнуто з ДНЗ "Городенківський професійний ліцей" на користь Івано-Франківської обласної прокуратури 3 028,00 грн за розгляд позовної заяви та 3 633,60 грн за розгляд апеляційної скарги.
3.5. Задовольняючи позовні вимоги, суд апеляційної інстанції врахував вказівки суду касаційної інстанції та виснував, що укладений між сторонами договір містить істотні умови договору оренди землі, зокрема: предмет, строк дії, умови надання земельних ділянок у користування, умови забезпечення доступу до ділянок, що свідчить про удаваність такого правочину. Окрім цього, апеляційний господарський суд звернув увагу на те що ДНЗ "Городенківський професійний ліцей" як постійний землекористувач не наділений правом розпоряджатися спірною земельною ділянкою.
4. Короткий зміст касаційної скарги і заперечень на неї
4.1. Не погоджуючись із постановою Західного апеляційного господарського суду від 04.11.2025 у справі № 909/554/24, СВК ім. Т. Г. Шевченка звернулося із касаційною скаргою, в якій просить цю постанову скасувати, рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 08.11.2024 у справі № 909/554/24 - залишити в силі.
4.2. Касаційне провадження у даній справі відкрито на підставі пункту 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України). 
4.3. Обґрунтовуючи підстави касаційного оскарження, передбачені пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, скаржник стверджує, що всупереч вимогам частини п`ятої статті 310 ГПК України суд апеляційної інстанції не дотримався обов`язкових вказівок суду касаційної інстанції, викладених у постанові Верховного Суду від 08.07.2025 у справі № 909/554/24 та про ухвалення судом апеляційної інстанції постанови без урахування висновків Верховного Суду:
- про застосування статті 15 Закону України "Про оренду землі", викладених у постановах від 28.03.2018 у справі № 915/166/17, від 29.03.2023 у справі № 922/1320/21, від 16.06.2020 у справі № 145/2047/16.
- щодо необхідності встановлення судами наявності фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання правочинів недійсними, викладених у постановах від 07.12.2022 у справі № 924/11/22, від 06.06.2018 у справі № 910/19473/17;
- щодо обов`язку суду встановити дійсну правову природу договору, викладених у постановах від 12.09.2024 у справі №916/1719/22, від 23.05.2022 у справі № 393/126/20;
- щодо застосування статей 213, 637 ЦК України при тлумаченні договору, викладеного в постанові від 18.04.2018 у справі № 753/11000/14-ц;
- щодо застосування статті 235 ЦК України, викладеного у постановах від 28.03.2018 у справі № 915/166/17, від 17.01.2019 у справі № 923/241/18, від 21.05.2019 у справі № 925/550/18, від 06.11.2019 у справі № 916/1424/18, від 07.07.2021 у справі № 903/601/20, від 03.11.2021 у справі № 918/1226/20, від 02.02.2022 у справі № 927/1099/20, від 29.09.2022 у справі № 918/351/21(918/672/21), від 07.12.2022 у справі № 924/11/22, від 16.01.2024 у справі № 918/86/22.
Скаржник також наголошує, що судом апеляційної інстанції не враховано правові висновки, викладені у пункті 72 постанови Верховного Суду від 24.09.2024 у справі № 924/1191/23 в якому вказано, що: "… (після подання позову прокурором) між відповідачами було укладено додаткову угоду про розірвання оскаржуваного договору від 10.04.2023, відповідно до якої сторони домовились про припинення усіх зобов`язань за цим договором, у зв`язку із чим суд закрив провадження в частині позовних вимог про зобов`язання звільнити займані на підставі оскаржуваного договору земельні ділянки. Суд першої інстанції врахував, що на момент звернення прокурора з позовом у нього була відсутня інформація про розірвання договору, у зв`язку із чим суд виснував, що прокурор обґрунтовано звернувся до суду з вимогою про визнання недійсним оскаржуваного договору, згідно з якими після подання позову прокурором про визнання недійсним договору та зобов`язання звільнити земельну ділянку між відповідачами було укладено додаткову угоду про розірвання оскаржуваного договору, відповідно до якої сторони домовились про припинення усіх зобов`язань за цим договором, у зв`язку із чим суд закрив провадження в частині позовних вимог про зобов`язання звільнити займані на підставі оскаржуваного договору земельні ділянки".
У контексті наведених доводів скаржник зауважує, що у випадку врахування судом апеляційної інстанції цих висновків Верховного Суду, з огляду на те, що строк дії спірного договору сплив 30.11.2024, а отже і предмет спору в частині позовних вимог про зобов`язання відповідача-1 звільнити земельну ділянку відсутній, наявні підстави для закриття провадження в цій частині у зв`язку з відсутністю предмета спору.
4.4. Крім цього скаржник звертає увагу на те, що в оскаржуваній постанові від 04.11.2025 у справі № 909/554/24 Західний апеляційний господарський суд:
не встановив, яке саме право держави, в особі Держгеокадастру було порушене укладанням спірного договору, не навів доводів та не підтвердив їх доказами щодо встановлення в чому ж полягає порушення права держави;
не розглянув клопотання представника відповідача-1 щодо долучення письмових доказів у виді типових договорів про виробничу практику. Представником відповідача-1 було повідомлено про неможливість подати вищезазначені докази до суду першої інстанції, оскільки договори були укладені вже після завершення розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій.
4.5. Прокурор у відзиві просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувану постанову - без змін. 
5. Розгляд касаційної скарги і позиція Верховного Суду
5.1. Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи, наведені у касаційній скарзі та запереченнях на неї, перевіривши матеріали справи щодо правильності застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Відповідно до частини першої статті 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
Ураховуючи викладене, касаційний господарський суд переглядає оскаржувану постанову в межах доводів та вимог касаційної скарги.
5.2. Доводи касаційної скарги зводяться до того, що суд апеляційної інстанції не виконав вказівки Верховного Суду, які були підставою для направлення цієї справи на новий розгляд. 
При цьому колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на те, що постанови Верховного Суду які наводить скаржник, як підставу касаційного оскарження, передбачену пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України є аналогічними постановам, зазначеним ним у минулій касаційній скарзі, яким суд касаційної інстанції вже надавав належну правову оцінку.
Так, у постанові від 08.07.2025 у цій справі Верховний Суд, передаючи справу на новий розгляд, вказав, зокрема, що вирішуючи питання щодо удаваності оспорюваного правочину, суд апеляційної інстанції не спростував висновків суду першої інстанції щодо правової природи оспорюваного правочину та не обґрунтував свої висновки про юридичну природу договору, оскільки не дослідив та не надав оцінки змісту договору про надання агротехнічних послуг № 02/04/2024, не встановив дійсну спрямованість волі сторін спірного правочину. Поза увагою суду також залишилися мета оспорюваного договору та правові наслідки для його сторін. При цьому суд апеляційної інстанції не врахував вимог статей 13, 15 Закону України "Про оренду землі" щодо предмета та істотних умов договору оренди землі, тому вважав, що висновок суду апеляційної інстанції про удаваність правочину є передчасним.
Відповідно до частини першої статті 316 ГПК України вказівки, що містяться у постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи.
Як зазначалося, за наслідками нового розгляду справи суд апеляційної інстанції скасував рішення суду першої інстанції про відмову у позові та ухвалив нове рішення, яким позовні вимоги задовольнив у повному обсязі. Це рішення апеляційний господарський суд ухвалив за наслідком установлення таких обставин та дослідження доказів на виконання вказівок суду касаційної інстанції з огляду на таке.
Так, апеляційний господарський суд проаналізувавши положення чинного законодавства, зокрема, Глав 61, 63 ЦК України "Підряд" та "Послуги", Закону України "Про оренду землі", а також дослідивши умови спірного договору вказав, що на відміну від договору підряду, договір оренди землі укладається не з метою виконання певної роботи за завданням другої сторони, а саме для отримання можливості користуватися земельною ділянкою та вилучення внаслідок такого користування корисних властивостей землі (див. постанову Верховного Суду від 05.04.2018 у справі № 916/695/17).
Суд апеляційної інстанції виснував, що відповідач-1 користувався земельною ділянкою, що є характерним для договору оренди землі, однак врахував, що відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції посилався на те, що спірний договір не містить жодних положень стосовно приймання виконавцем результатів виконаних робіт.
Так, апеляційний господарський суд зазначив, що відповідно до пункту 4.2 спірного договору замовник зобов`язується прийняти надані виконавцем послуги та підписати акт здачі-приймання наданих послуг за умови належного надання виконавцем протягом 5-днів з дати одержання названого акта від виконавця; оплатити виконавцю послуги, визначені у пункті 1.1 цього договору, в розмірах і в строки, встановлені договором.
При цьому, апеляційний господарський суд звернув увагу на те, що ДНЗ "Городенківський професійний ліцей" згідно Статуту підпорядкований Міністерству освіти, відповідно фінансується з державного бюджету, фінансування професійно-технічної підготовки робітників, соціальний захист учнів, слухачів та педагогічних працівників професійного ліцею, у межах обсягів державного замовлення, здійснюється на нормативній основі за рахунок коштів місцевого бюджету (оплата послуг з підготовки кваліфікованих робітників на умовах державного замовлення, видатки на що враховуються при визначенні міжбюджетних трансферів у державному бюджету), кошти на виконання умов договору щодо оплати робіт у навчальному закладі не передбачені, товарно-матеріальні цінності (посівний матеріал, добрива, пальне, тощо) закладом не придбано, спеціально обладнані приміщення для зберігання сільськогосподарської продукції у навчального закладу відсутні, доказів зворотнього матеріали справи не містять.
У контексті висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 08.07.2025 у цій справі щодо мети оспорюваного договору, апеляційний господарський суд зазначив, що головним завданням професійного ліцею є забезпечення права громадян України на професійне навчання відповідно до їх покликань, інтересів і здібностей з метою задоволення потреб економіки у кваліфікованих і конкурентоспроможних на ринку праці робітниках.
Відповідно до пункті 7.8 Статуту земельна ділянка, що перебуває у користуванні ліцею повинна використовуватись, як і вся матеріально-технічна база навчального закладу, виключно для забезпечення підготовки, перепідготовки і підвищення кваліфікації робітних кадрів.
Таким чином, апеляційний господарський суд виснував, що з аналізу положень Статуту слідує, що ДНЗ "Городенківський професійний ліцей" має право здійснювати господарську діяльність з виробництва продукції, яка пов`язана з біологічними процесами її вирощування, призначеної для споживання в сирому і переробленому вигляді (сільськогосподарське виробництво), але виключно з навчальною метою.
Проте, із спірного договору не вбачається, що такий укладений для реалізації навчальним закладом його основних завдань, які передбачені Статутом, водночас виконавець користується земельною ділянкою та вилучає внаслідок такого користування корисні властивості землі.
Відповідно до пункту 2.2 договору оплата за цим договором проводиться у безготівковій формі на розрахунковий рахунок виконавця на підставі підписаного сторонами акта здачі-приймання наданих послуг протягом 10 днів після продажу замовником зібраного врожаю (ріпака), але не пізніше закінчення терміну дії даного договору відповідно до пункту 9.1.
Разом з тим, за умовами пункту 2.1 спірного договору сторони домовились, що вартість послуг визначається сторонами по факту їх надання та фіксується в акті виконаних робіт, але не може перевищувати 321 000,00 гривень без ПДВ.
Відтак, апеляційний господарський суд акцентував, що сторони укладаючи спірний договір не визначили конкретну оплату, як зазначено в рішенні суду першої інстанції, а прив`язали момент оплати лише до продажу врожаю замовником. Тобто спірним договором передбачено обов`язок замовника продати результати виконаних робіт, і не означено які ж послуги отримає замовник за укладеним договором.
Крім цього, належних, допустимих доказів проведення оплати відповідачу-1 за надані послуги - матеріали справи не містять.
Водночас згідно пункту 7.1 Статуту ліцей є неприбутковим закладом, кошти професійного ліцею одержані від здійснення або на здійснення діяльності передбачені цим Статутом не вважаються прибутком і не оподатковуються.
Суд апеляційної інстанції вказав, що характер правовідносин між відповідачами за умовами оспорюваного договору є прихованою орендою, оскільки хоча умовами укладеного договору не передбачено орендної плати із зазначенням її розміру, індексації, способу та умов розрахунків, однак правова природа договору визначається з огляду на його зміст.
Апеляційний господарський суд також послався на висновки Верховного Суду, відповідно до яких невикористання при вчиненні певного правочину термінів, які визначають притаманні такому виду правочинів поняття, із закріпленням їх натомість у завуальований спосіб, а також викладення у різних документах взаємопов`язаних між собою прав і обов`язків сторін, що в сукупності складають зміст відповідних правовідносин, можуть бути засобами, які використовуються задля приховання суті правочину, укладення якого мають на меті сторони, шляхом оформлення "про людське око" (напоказ) іншого правочину. Тобто відсутність у спірних правочинах чіткого викладення усіх істотних умов, необхідних для договорів оренди не є достатньою підставою для висновку про відсутність між сторонами фактичних орендних правовідносин, адже неналежне оформлення відповідних відносин саме є тим способом, завдяки якому досягається прихована мета передачі земельних ділянок в користування (схожі висновки сформульовано в постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № 915/166/17, від 17.01.2019 у справі № 923/241/18, від 21.05.2019 у справі № 925/550/18, від 06.11.2019 у справі № 916/1424/18, від 07.07.2021 у справі № 903/601/20, від 03.11.2021 у справі № 918/1226/20, від 02.02.2022 у справі № 927/1099/20, від 29.09.2022 у справі № 918/351/21(918/672/21), від 07.12.2022 у справі № 924/11/22, від 16.01.2024 у справі № 918/86/22).
Згідно з частиною першою статті 235 ЦК України удаваний правочин - це правочин, вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який вони насправді вчинили.
У такій ситуації існують два правочини: один - удаваний, а інший - той, який сторони дійсно мали на увазі. Таким чином, удаваний правочин своєю формою приховує реальний правочин. За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. За удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.
Сутність договору визначається за його дійсною спрямованістю та спільною правовою метою для обох сторін, а не лише його формальними положеннями. Штучне диференціювання мети правочину для кожної зі сторін з акцентуванням її у тексті договору може додатково свідчити про його удаваність та орієнтованість на приховування іншого правочину, який насправді вчиняється.
Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у складі судової палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду у постанові від 12.09.2024 у справі № 916/1719/22.
Разом з тим, статтею 78 ЗК України визначено, що право власності на землю - це право володіти, користуватися i розпоряджатися земельними ділянками. Земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності.
У найбільш загальному вигляді "класична тріада" стосовно такого об`єкта прав, як земельна ділянка - це забезпечена правом можливість: панування над земельною ділянкою (право володіння, jus possidendi); видобування корисних властивостей земельної ділянки (право користування, jus fruendi); визначення долі (юридичної та фактичної) земельної ділянки волевиявленням самого власника (право розпорядження jus abutendi).
Закон визначає право власності як право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону своєю волею, незалежно від волі інших осіб (стаття 317 ЦК України). Суть власності полягає в умовно необмеженому (обмеження визначаються правопорядком і стосуються інтересів окремих осіб і суспільства в цілому) та винятковому пануванні особи над річчю. Оскільки "земельна ділянка" як індивідуалізована частина поверхні і відповідна частина простору є річчю (об`єктом цивільних прав) і, відповідно, майном (нерухомим майном), таке визначення підходить і до нього.
Водночас із тріади правомочностей, які належать власнику, постійному землекористувачу законом передані тільки дві: володіння та користування. Постійні землекористувачі позбавлені можливості щодо розпорядження земельним ділянками.
Отже, право землекористування як суб`єктивне право полягає у праві (правомочності) особи на експлуатацію корисних властивостей земельної ділянки у складі права власності на неї; у правовому титулі, що дає особі суб`єктивне право використовувати (чужу) земельну ділянку.
Основними принципами права землекористування є: його похідний характер від права власності на землю; раціональне використання ділянок за основним цільовим призначенням із здійсненням їх ефективної охорони та дотриманням вимог щодо пріоритету екологічної безпеки тощо.
Право постійного землекористування - це безстрокове речове право з внесенням плати в розмірі земельного податку. Таке право може виникати стосовно будь-яких земельних ділянок державної та комунальної власності. Воно не включає правомочності розпорядження земельною ділянкою або правом на неї. Постійний землекористувач отримує права володіння та користування земельною ділянкою, тобто можливість виключного і відокремленого від інших осіб землекористування.
З урахуванням наведеного об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові від 15.11.2024 у справі № 905/20/23 зазначила, що наявна у постійного землекористувача правомочність користування земельною ділянкою є обмеженою порівняно з правомочністю власника цієї земельної ділянки, який наділений не лише правом володіння та користування, а й правом на розпорядження землею, у тому числі шляхом її передачі в користування як з оформленням відповідного речового права (права оренди або права постійного користування), так і шляхом надання земельної ділянки у користування на підставі зобов`язального правочину, за яким право тимчасового користування земельною ділянкою не підлягає державній реєстрації.
Водночас постійний землекористувач такими правами не наділений, оскільки право постійного землекористування передбачає використання земельної ділянки за її цільовим призначенням безпосередньо та виключно землекористувачем без можливості передання такого права третім особам, у тому числі на підставі правочинів, за якими речові права на земельну ділянку іншій особі не передаються.
Отже, у постійного користувача відсутні повноваження на розпорядження земельною ділянкою, а земельна ділянка, яка надана на праві постійного користування, залишається у державній власності, позаяк особа, якій земельну ділянку надано у постійне користування із земель державної власності, наділяється лише правомочностями володіння і користування нею, а право розпорядження - виключно компетенція власника.
Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 23.10.2019 у справі №904/8549/17, від 12.09.2024 у справі № 916/1719/22, від 15.11.2024 у справі № 905/20/23.
Таким чином, суд апеляційної інстанції виснував, що відповідач-2 як постійний землекористувач всупереч наведеним нормам розпорядився земельною ділянкою укладаючи оспорюваний правочин.
Відповідно до частин першої-третьої статті 124 ЗК України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки. Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється за результатами проведення земельних торгів, крім випадків, встановлених частинами другою, третьою статті 134 цього Кодексу. Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, громадянам, юридичним особам, визначеним частинами другою, третьою статті 134 цього Кодексу, здійснюється в порядку, встановленому статтею 123 цього Кодексу.
За положеннями частини першої статті 123 ЗК України надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування.
Відповідно до частини п`ятої статті 6 Закону України "Про оренду землі" право оренди земельної ділянки підлягає державній реєстрації відповідно до закону.
Судом апеляційної інстанції встановлено, що оспорюваний договір, який фактично є договором оренди землі, укладено з порушенням викладених вище норм чинного законодавства, якими регламентовано порядок укладення договору оренди земельної ділянки державної власності.
Підсумовуючи наведене, апеляційний господарський суд виснував, що укладений між сторонами договір містить істотні умови договору оренди, зокрема: предмет, строк дії, умови надання земельних ділянок у користування, умови забезпечення доступу до ділянок, що свідчить про удаваність такого правочину, а також те, що ДНЗ "Городенківський професійний ліцей" як постійний землекористувач не наділений правом розпоряджатись спірною земельною ділянкою.
Звідси колегія суддів не може взяти до уваги доводи скаржника про те, що господарський суд апеляційної інстанції, ухвалюючи оскаржувану постанову, не виконав вказівки Верховного Суду, викладені в постанові від 08.07.2025 у цій справі, оскільки зміст оскаржуваної постанови свідчить про ухвалення судом рішень з дотриманням приписів процесуального законодавства, у тому числі частини п`ятої статті 310 ГПК України. Висновки апеляційного господарського суду щодо встановлених обставин є вичерпними та обґрунтованими. Неправильного застосування чи порушення правових норм з боку апеляційного суду суд касаційної інстанції не знайшов.
Верховний Суд зазначає, що наведені у касаційній скарзі доводи фактично зводяться до незгоди з висновками суду апеляційної інстанції щодо оцінки доказів і встановлених на їх підставі обставин, та спрямовані на доведення необхідності переоцінки доказів і встановленні інших обставин, у тому контексті, який, на думку скаржника, свідчить про наявність підстав для скасування постанови.
Однак Верховний Суд зауважує, що відповідно до приписів частини другої статті 300 ГПК України суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
Доводи скаржника про обрання Прокурором неефективного способу захисту та щодо наявності підстав для закриття провадження в частині позовних вимог про повернення земельної ділянки із покликаннями на правові висновки, викладені у пункті 72 постанови Верховного Суду від 24.09.2024 у справі № 924/1191/23, колегією суддів відхиляються з огляду на таке. 
По-перше, колегія суддів звертає увагу на те, що у справі, яка розглядається, обставини, які характеризують зміст спірних правовідносин і впливають на застосування норм права, очевидно не є подібними зі справою № 924/1191/23.
По-друге, як вірно зазначено судом апеляційної інстанції, відповідно до частини першої статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі визнання недійсним правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.
Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.
Способи захисту цивільного права чи інтересу - це визначені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, інтересів і вплив на правопорушника (пункт 5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі № 925/1265/16). Інакше кажучи, це дії, спрямовані на попередження порушення або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Такі способи мають бути доступними й ефективними (пункт 14 постанови Великої Палати Верховного Суду від 29.05.2019 у справі № 310/11024/15-ц).
Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів визначений, зокрема, у статті 16 ЦК України.
Разом із тим цей перелік не є вичерпним, про що прямо зазначено у відповідній статті.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорювання. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорювання та спричиненим цими діяннями наслідкам. Такі висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц, від 01.10.2019 у справі № 910/3907/18, від 09.02.2021 у справі № 381/622/17 (пункт 14).
До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Окрім цього, якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною; правові наслідки виконання двостороннього недійсного правочину охоплюють собою двосторонню реституцію; законом можуть бути встановлені особливі умови застосування наслідків, визначених у статті 216 ЦК України, або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів.
Реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. Метою проведення реституції є відновлення між сторонами такого собі status quo у фактичному та правовому становищі, що існував до вчинення правочину, шляхом, так би мовити, абсолютного знищення юридичного значення будь-яких дій, що вчинялися суб`єктами - учасниками недійсного правочину.
Реституція - це спеціальний зобов`язальний спосіб захисту права власності, який може застосовуватися лише у випадку, коли предмет недійсного правочину станом на час вирішення відповідного питання перебуває в тієї сторони недійсного правочину, якій він і був переданий. Реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним.
У постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27.01.2020 у справі № 761/26815/17 зроблено висновок, що: "…недійсність правочину, договору, акта органу юридичної особи чи документа як приватно-правової категорії, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. За своєю суттю ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акта органу юридичної особи чи документа не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим".
Тлумачення змісту частини першої статті 216 ЦК свідчить, що недійсний правочин не створює для сторін тих прав і обов`язків, які він мав створювати, а породжує лише передбачені законом наслідки, пов`язані з його недійсністю. Такі юридичні наслідки під час виконання сторонами недійсного правочину поєднуються з реституційними, які полягають у поверненні в натурі кожною стороною одна одній одержаного ними на виконання цього правочину.
Дотримання приписів земельного законодавства при укладанні договорів оренди землі, що перебуває у державній власності, відповідає легітимній меті та встановленим правилам у Законі України "Про оренду землі" та ЗК України, що покликані забезпечувати раціональне використання та охорону земель, забезпечення гарантій прав на землю, зробити прозорі умови для передачі земельних ділянок в орендне користування, а також встановлення певних обмежень у правах постійних землекористувачів, зокрема, в частині відсутності у них права передачі землі в строкове платне користування третім особам.
Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 15.11.2024 у справі № 905/20/23 зазначив, що у подібних правовідносинах при пред`явленні позову про визнання недійсним договору, укладеного між відповідачами, вимога про звільнення земельної ділянки є належним та ефективним способом захисту при застосуванні реституції як наслідків недійсності договору в орендних правовідносинах.
З огляду на викладене, позовна вимога про визнання недійсним спірного договору із заявленням вимоги про повернення спірної земельною ділянки є належним та ефективним способом захисту у даних правовідносинах.
Крім цього, колегія судова звертає увагу на те, що законодавець встановлює, що наявність підстав для визнання правочину недійсним має визначатися судом на момент його вчинення. Для такого визнання з огляду на приписи статті 5 ЦК України суд має застосувати акт цивільного законодавства, чинний на момент укладення договору (такі висновки сформульовано в постановах Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2018 у справі № 905/1227/17, від 13.07.2022 у справі № 363/1834/17), що спростовує доводи скаржника щодо неможливості визнання недійсним судом договору, строк дії якого сплив на момент ухвалення судом рішення.
Отже, наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, не підтвердилися під час касаційного провадження, що виключає скасування оскаржуваної постанови з цієї підстави.
Інші доводи касаційної скарги (пункт 4.4 цієї постанови) підставою касаційного оскарження не обґрунтовані, підставою відкриття касаційного провадження не слугували, направлені на переоцінку встановлених у справі обставин, що виходить за межі касаційного розгляду, передбачені статтею 300 ГПК України, а тому судом касаційної інстанції і не розглядаються.
Водночас колегія суддів звертає увагу скаржника, що під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції було розглянуто, зокрема, клопотання відповідача-1 про долучення доказів та залишено його без розгляду, як таке, що подане поза межами строку, що відображено у протоколі судового засідання від 16.09.2025, що у свою чергу спростовує доводи скаржника про зворотнє.
6. Висновки Верховного Суду
6.1. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій без змін, а скаргу без задоволення.
6.2. Згідно з положеннями статті 309 ГПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
6.3. Взявши до уваги викладене, касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а постанову суду апеляційної інстанції - без змін.
7. Розподіл судових витрат
7.1. Судовий збір за подання касаційної скарги відповідно до статті 129 ГПК України покладається на Скаржника.
Керуючись статтями 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Сільськогосподарського виробничого кооперативу ім. Т. Г. Шевченка залишити без задоволення.
Постанову Західного апеляційного господарського суду від 04.11.2025 у справі № 909/554/24 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Н. О. Волковицька

Судді С. К. Могил

О. В. Случ