ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 квітня 2026 р. 	Справа № 520/16615/25	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Перцової Т.С.,
Суддів: Спаскіна О.А. , Жигилія С.П. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 17.10.2025, головуючий суддя І інстанції: Бабаєв А.І., м. Харків, повний текст складено 17.10.25 по справі № 520/16615/25
за позовом ОСОБА_1 
до  Управління соціального захисту населення Харківської районної державної адміністрації   
про визнання протиправною відмову та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ

ОСОБА_1 (далі по тексту – ОСОБА_1 , позивач) звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Управління соціального захисту населення Харківської районної державної адміністрації Харківської області (далі по тексту – УСЗН Харківської РДА, відповідач), в якому просив суд:
- визнати протиправною відмову Управління соціального захисту населення Харківської районної державної адміністрації Харківської області у продовженні ОСОБА_1 статусу особи з інвалідністю внаслідок війни та продовженні його посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни;
- зобов`язати Управління соціального захисту населення Харківської районної державної адміністрації Харківської області продовжити ОСОБА_1 статус особи з інвалідністю внаслідок війни та продовжити його посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни.
В обґрунтування позовних вимог зазначив про протиправність відмови відповідача у продовженні позивачу статусу особи з інвалідністю внаслідок війни та продовженні його посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни, оскільки після проходження повторного експертного огляду та підтвердження інвалідності ІІІ групи з 01.03.2025 на строк до 01.03.2028, ОСОБА_1 набув права на продовження, як відповідного статусу (особи з інвалідністю внаслідок війни), так і посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни серії НОМЕР_1 , які раніше ним було отримано.
Посилання відповідача на те, що інвалідність позивача настала не внаслідок поранення, контузії, каліцтва, захворювання, одержаного під час захисту Батьківщини вважає необґрунтованими і такими, що порушують право позивача на продовження вказаного статусу та пов`язаного з ним соціального захисту, оскільки формулювання у довідці МСЕК «травма, ТАК, встановлена внаслідок виконання службових обов`язків», яке продубльовано у рішенні експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи, не відміняють обставин того, що виконання службових обов`язків, внаслідок яких позивач отримав травму, пов`язане з його безпосередньою участю у періоді з 01.03.2022 по 29.07.2022 у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів Держави у зв`язку з військовою агресією РФ проти України. Однак, відповідачем безпідставно не враховано вказаних обставин та того, що під час проходження служби за період з 01.03.2022 по 29.07.2022 позивач брав участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів Держави у зв`язку з військовою агресією РФ проти України, що підтверджується копією довідки від 02.04.2024, у якій прямо вказано, що вона є підставою для надання особі статусу УБД (особи з інвалідністю внаслідок війни).
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 17.10.2025 по справі № 520/16615/25 адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Управління соціального захисту населення Харківської районної державної адміністрації Харківської області (вул. Незалежності, 3 с. Покотилівка, Харківський район, Харківська область, 62458) про визнання протиправною відмову та зобов`язання вчинити певні дії – задоволено частково.
Визнано протиправною відмову Управління соціального захисту населення Харківської районної державної адміністрації Харківської області у продовженні ОСОБА_1 статусу особи з інвалідністю внаслідок війни та продовженні його посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни.
Зобов`язано Управління соціального захисту населення Харківської районної державної адміністрації Харківської області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про продовження статус особи з інвалідністю внаслідок війни разом доданими документами, з урахуванням висновків суду.
В іншій частині позовних вимог відмовлено.
Стягнуто з Управління соціального захисту населення Харківської районної державної адміністрації Харківської області (ЄДРПОУ 03196541, вул. Незалежності, 3, с. Покотилівка, Харківський район, Харківська область, 62458) за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 ) сплачений судовий збір в сумі 968 (дев`ятсот шістдесят вісім) грн. 96 коп.
Позивач, не погодившись із вказаним рішенням суду першої інстанції в частині обраного судом першої інстанції способу захисту порушеного права, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його необґрунтованість, просить суд апеляційної інстанції змінити резолютивну зобов`язальну частину рішення Харківського окружного адміністративного суду від 17.10.2025 у справі № 520/16615/25 з формулювання, яке наведено судом, на те формулювання, яке наведено у позові: «Зобов`язати Управління соціального захисту населення Харківської районної державної адміністрації Харківської області продовжити ОСОБА_1 статус особи з інвалідністю внаслідок війни та продовжити його посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни».
В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначив, що суд першої інстанції необґрунтовано, не здійснивши виходу за межі позовних вимог та не посилавшись на конкретну норму чинного законодавства, яка б надавала відповідачу право діяти на власний розсуд, фактично перефразував у позапроцесуальний спосіб похідну позовну вимогу, що є порушенням принципу диспозитивності, відповідно до якого суд може вирішувати лише ті процесуальні питання, з якими позивач звернувся до суду.
З огляду на те, що фактично заява позивача була розглянута УСЗН Харківської РДА, вона не потребувала повторного розгляду, а спірним в межах даної справи є лише форма реалізації результатів такого розгляду, що свідчить про неналежність обраного судом першої інстанції способу захисту та наявність підстав для зміни судового рішення.
У надісланому до суду апеляційної інстанції відзиві на апеляційну скаргу, відповідач просив відмовити ОСОБА_1 у задоволенні апеляційної скарги на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 17.10.2025 у справі № 520/16615/25 в частині заміни резолютивної зобов`язальної частини рішення з формулювання, яке наведено судом, на те формулювання, яке наведено у позові.
В обґрунтування відзиву зазначив, що питання щодо встановлення статусу особи з інвалідністю внаслідок війни та видачі відповідного посвідчення є дискреційнимм повноваженнями та виключною компетенцією Управління соціального захисту населення Харківської районної державної (військової) адміністрації Харківської області, що свідчить про правильність обраного судом першої інстанції способу захисту порушених прав позивача.
Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Згідно з частиною 4 статті 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, перевіривши в межах апеляційної скарги рішення суду першої інстанції та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню огляду на таке.
Судом першої інстанції встановлено, що позивачу 28.02.2024 згідно з довідкою МСЕК серії 12ААГ № 320122 встановлено третю групу інвалідності до 01.03.2025.
Також, позивачу видано посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни серії НОМЕР_1 з терміном дії до 01.03.2025.
Позивач звернувся до УСЗН Харківської РДА зі зверненням щодо подовження посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни.
Відповідач, листом № 2134ВС від 29.04.2025 на звернення позивача повідомив, що відповідно до пункту 2 статті 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22 жовтня 1993 року № 3551-XII (далі – Закон № 3551-ХІІ) до осіб з інвалідністю внаслідок війни належать: особи начальницького і рядового складу органів Міністерства внутрішніх справ і органів Комітету державної безпеки колишнього Союзу PCP, Міністерства внутрішніх справ України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України та інших військових формувань, які стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних під час виконання службових обов`язків, ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи, ядерних аварій, ядерних випробувань, участі військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, інших уражень ядерними матеріалами.
Також вказано, що до пункту 11 статті 7 Закону № 3551-XII відносяться: військовослужбовці (резервісти, військовозобов`язані, добровольці Сил територіальної оборони) Збройних Сил України. Національної гвардії України, Служби безпеки України, розвідувальних органів України, Державної прикордонної служби України, Державної спеціальної служби транспорту, військовослужбовці військових прокуратур, особи рядового та начальницького складу підрозділів оперативного забезпечення зон проведення антитерористичної операції центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, державну політику у сфері державної митної справи, поліцейських, особи рядового, начальницького складу, військовослужбовців Міністерства внутрішніх справ України, Управління державної охорони України, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, Державної служби України з надзвичайних ситуацій, Державної пенітенціарної служби України, особи рядового і начальницького складу Державного бюро розслідувань, особи начальницького складу Національного антикорупційного бюро України, особи, які входили до складу добровольчого формування територіальної громади, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України та стали особами з інвалідністю внаслідок травми (поранення, контузії, каліцтва) або захворювання, одержаних під час безпосередньої участі в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитеpopистичної операції у період її проведення, під час безпосередньої участі у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів, під час безпосередньої участі у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російсь ???? 
Відповідач повідомив, що відповідний статус надається згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 08.09.2015 № 685 «Про затвердження Порядку надання статусу особи з інвалідністю внаслідок війни особам, які отримали інвалідність внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних під час безпосередньої у часті в антитерористичній операції, здійсненні заходів із забезпечення національної і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації в Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх проведення, під час безпосередньої участі у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України» (далі – Порядок № 685).
Зазначено про відсутність правових підстав для подовження дії посвідчення «Особи з інвалідністю внаслідок війни», оскільки військовослужбовець може бути визнаний особою з інвалідністю внаслідок війни лише за умови, що його інвалідність стала наслідком поранення, контузії, каліцтва, захворювання, одержаного під час захисту Батьківщини, що не вбачається з наданих позивачем документів.
Вважаючи відмову відповідача протиправною, позивач звернувся з даним позовом до суду.
Задовольняючи позовні вимоги в частині визнання протиправною відмови УСЗН Харківської РДА у продовженні ОСОБА_1 статусу особи з інвалідністю внаслідок війни та продовженні його посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни, суд першої інстанції виходив з їх обґрунтованості, оскільки приписи пунктів 2, 11 частини 2 статті 7 Закону № 3551-ХІІ та Порядку № 685 не містять такої умови для отримання статусу осіб з інвалідністю внаслідок війни, як інвалідність, що стала наслідком поранення, контузії, каліцтва, захворювання, одержаного під час захисту Батьківщини, у зв`язку з чим суд дійшов висновку про те, що у спірних правовідносинах відповідачем не досліджено належним чином звернення позивача з доданими документами на предмет наявності правових підстав для подовження позивачу такого статусу.
З огляду на те, що відповідачем не розглянуто заяву позивача з додатками належним чином, суд вважав, що належним способом захисту порушених прав ОСОБА_1 буде зобов`язання Управління соціального захисту населення Харківської районної державної адміністрації Харківської області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про продовження статус особи з інвалідністю внаслідок війни разом доданими документами, з урахуванням висновків суду.
А відтак, суд відмовив у задоволенні позовної вимоги про зобов`язання відповідача продовжити ОСОБА_1 статус особи з інвалідністю внаслідок війни та продовжити його посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам апеляційної скарги, а також виходячи з меж апеляційного перегляду справи, визначених статтею 308 КАС України (рішення підлягає перегляду в частині відмови у задоволенні позовних вимог та обраного судом першої інстанції способу захисту порушених прав позивача), колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно із частиною п`ятою статті 17 Конституції України Держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.
Положеннями статті 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Спеціальним законом, який визначає правовий статус ветеранів війни, забезпечення створення належних умов для їх життєзабезпечення, сприяння формуванню в суспільстві шанобливого ставлення до них є Закон № 3551-XII.
Згідно зі статтею 4 Закону № 3551-XII ветеранами війни є особи, які брали участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав. До ветеранів війни належать: учасники бойових дій, особи з інвалідністю внаслідок війни, учасники війни.
Статтею 7 Закону № 3551-XII визначено, що до осіб з інвалідністю внаслідок війни належать особи з числа військовослужбовців діючої армії та флоту, партизанів, підпільників, працівників, які стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії, каліцтва, захворювання, одержаних під час захисту Батьківщини, виконання обов`язків військової служби (службових обов`язків) чи пов`язаних з перебуванням на фронті, у партизанських загонах і з`єднаннях, підпільних організаціях і групах та інших формуваннях, визнаних такими законодавством України, в районі воєнних дій, на прифронтових дільницях залізниць, на спорудженні оборонних рубежів, військово-морських баз та аеродромів у період громадянської та Другої світової воєн або з участю в бойових діях у мирний час.
За приписами пункту 1 частини 2 статті 7 Закону № 3551-XII до осіб з інвалідністю внаслідок війни належать також особи з інвалідністю з числа військовослужбовців, осіб вільнонайманого складу, які стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних під час захисту Батьківщини, виконання інших обов`язків військової служби, пов`язаних з перебуванням на фронті в інші періоди, з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи, ядерних аварій, ядерних випробувань, з участю у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, іншим ураженням ядерними матеріалами.
Відповідно до пункту 2 частини 2 статті 7 Закону № 3551-ХІІ до осіб з інвалідністю внаслідок війни належать також особи з інвалідністю з числа осіб начальницького і рядового складу органів Міністерства внутрішніх справ і органів Комітету державної безпеки колишнього Союзу РСР, Міністерства внутрішніх справ України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України та інших військових формувань, які стали особами з інвалідністю внаслідок травми (поранення, контузії, каліцтва) або захворювання, одержаних під час виконання службових обов`язків, ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи, ядерних аварій, ядерних випробувань, участі у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, інших уражень ядерними матеріалами.
Пунктом 11 частини 2 статті 7 Закону № 3551-ХІІ передбачено, що до осіб з інвалідністю внаслідок війни належать також особи з інвалідністю з числа військовослужбовців (резервістів, військовозобов`язаних, добровольців Сил територіальної оборони) Збройних Сил України, Національної гвардії України, Служби безпеки України, розвідувальних органів України, Державної прикордонної служби України, Державної спеціальної служби транспорту, військовослужбовців військових прокуратур, осіб рядового та начальницького складу підрозділів оперативного забезпечення зон проведення антитерористичної операції центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, державну політику у сфері державної митної справи, поліцейських, осіб рядового, начальницького складу, військовослужбовців Міністерства внутрішніх справ України, Управління державної охорони України, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, Державної служби України з надзвичайних ситуацій, Державної пенітенціарної служби України, осіб рядового і начальницького складу Державного бюро розслідувань, осіб начальницького складу Національного антикорупційного бюро України, осіб, які входили до складу добровольчого формування територіальної громади, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України та стали особами з інвалідністю внаслідок травми (поранення, контузії, каліцтва) або захворювання, одержаних під час безпосередньої участі в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення, під час безпосередньої участі у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів, під час безпосередньої участі у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту бе зпеки.
За змістом пункту 4 Порядку № 685, підставою для надання заявникам статусу особи з інвалідністю внаслідок війни є:
1) для заявників з числа осіб, зазначених у пункті 11 частини другої статті 7 Закону (крім осіб, які входили до складу добровольчого формування територіальної громади, та працівників підприємств, установ, організацій) та пункті 12 частини другої статті 7 Закону:
витяг з рішення експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи або довідка медико-соціальної експертної комісії про групу та причину інвалідності чи виписка з акта огляду медико-соціальною експертною комісією, у якій міститься інформація про групу та причину інвалідності, за формою, затвердженою МОЗ;
документи про безпосередню участь особи, яка захищала незалежність, суверенітет і територіальну цілісність України та брала безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення, здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації в Донецькій та Луганській областях, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів, довідка за формою згідно з додатком 6 до Порядку надання та позбавлення статусу учасника бойових дій осіб, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення чи у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації в Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 серпня 2014 р. № 413 (Офіційний вісник України, 2014 р., № 73, ст. 2068; 2017 р., № 86, ст. 2614; 2018 р., № 42, ст. 1484; 2022 р., № 85, ст. 5274; 2023 р., № 82, ст. 4703), яка видається командиром (начальником) військової частини (органу, підрозділу), у складі якої особа брала участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України. У разі коли таку військову частину (орган, підрозділ) розформовано, підставою для надання статусу може бути довідка (копія, витяг) галузевого державного архіву, іншої архівної установи, яка містить достатні докази про безпосередню участь особи у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військо 
Колегія суддів враховує, що Верховний Суд у постанові від 18.11.2020 у справі № 1140/2362/18 зазначив, що визначення права на встановлення статусу "інвалід війни" підлягає встановленню те, що по-перше: особа, яка претендує на встановлення такого статусу, є особою з числа осіб начальницького і рядового складу органів Міністерства внутрішніх справ і органів Комітету державної безпеки колишнього Союзу РСР, Міністерства внутрішніх справ України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України та інших військових формувань; по-друге, що такій особі встановлено інвалідність внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних під час виконання службових обов`язків, ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи, ядерних аварій, ядерних випробувань, участі у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, інших уражень ядерними матеріалами.
В свою чергу, у постанові від 02.04.2021 у справі № 0540/9350/18 Верховний Суд дійшов висновку, що визначальною ознакою категорії осіб, які відносяться до «осіб з інвалідністю внаслідок війни», є те, що такі особи безпосередньо брали участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав.
При цьому, Судом касаційної інстанції акцентовано увагу на тому, що отримання ушкодження здоров`я під час проходження військової служби (пов`язаного з проходженням служби) та подальше встановлення інвалідності внаслідок такого ушкодження, не є достатньою підставою для надання статусу «особи з інвалідністю внаслідок війни». Визначальним є те, що таке ушкодження повинно бути пов`язане із безпосередньою участю у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав.
Так, у спірних правовідносинах, відмовляючи позивачу у подовженні дії статусу особи з інвалідністю внаслідок війни, відповідач послався на вищевикладені приписи пунктів 2, 11 частини 2 статті 7 Закону № 3551-ХІІ, а також Порядку № 685 та зазначив, що військовослужбовець може бути визнаний особою з інвалідністю внаслідок війни лише за умови, що його інвалідність стала наслідком поранений, контузії, каліцтва, захворювання, одержаного під час захисту Батьківщини.
Разом з цим, положення пунктів 2, 11 частини 2 статті 7 Закону № 3551-ХІІ не містять такої підстави для отримання статусу осіб з інвалідністю внаслідок війни, як інвалідність, що стала наслідком поранення, контузії, каліцтва, захворювання, одержаного під час захисту Батьківщини. Така підстава зазначена у пункті 1 частини 2 статті 7 Закону № 3551-XII, на який відповідач не посилався у наданій позивачу відмові.
Отже, враховуючи, що відмовляючи у продовженні ОСОБА_1 статусу особи з інвалідністю внаслідок війни та продовженні його посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни, УСЗН Харківської РДА послалося на пункти 2, 11 частини 2 статті 7 Закону № 3551-ХІІ, а не на пункт 1 частини 2 статті 7 Закону № 3551-XII, рішення відповідача є таким, що прийнято з помилковим застосуванням норм матеріального права, що не може вважатися правомірним, та є підставою для його скасування.
Щодо тверджень позивача про неналежність обраного судом першої інстанції способу захисту та наявність підстав для зміни судового рішення колегія суддів зазначає наступне.
Частиною 1 статті 5 КАС України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.
Згідно з вимогами частини 1статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ у адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Отже, особа має право звернутись до адміністративного суду з позовом у разі, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю відповідача (суб`єкта владних повноважень) порушено її права, свободи чи інтереси у сфері публічно-правових відносин. При цьому, обставини дійсного (фактичного) порушення відповідачем прав, свобод чи інтересів має довести належними та допустимими доказами саме позивач. Задоволенню в адміністративному судочинстві підлягають лише ті вимоги, які відновлюють порушені права чи інтереси особи в сфері публічно-правових відносин.
Тобто, в розумінні КАС України захист прав, свобод та інтересів осіб підлягає захисту у разі встановленням судом факту їх порушення.
Верховний Суд України, розглядаючи справу № 21-438а12, у своїй постанові від 26 березня 2013 року дійшов до висновку про те, що відповідно до частини 1 статті 2, пунктів 6, 8 частини 1 статті 3, частини 1 статті 6 КАС України, предметом захисту в адміністративному судочинстві є саме порушені рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або їхніх посадових чи службових осіб права та інтереси позивачів.
Відповідно до частини 1 статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.
Адміністративний суд не наділений повноваженнями втручатися у вільний розсуд (дискрецію) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за критеріями, визначеними статтею 2 КАС України.
Завдання правосуддя полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше порушується принцип розподілу влади. Принцип розподілу влади не допускає надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень - єдиним критерієм здійснення правосуддя є право. Тому завданням адміністративного суду є контроль за легітимністю прийняття рішень.
Виходячи зі змісту положень КАС України щодо компетенції адміністративного суду, останній не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади.
Частиною четвертою статті 245 КАС України визначено, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.
Згідно з Рекомендаціями Комітету Міністрів Ради Європи №R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.
Дискреційні повноваження - це сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта.
У разі наявності у суб`єкта владних повноважень законодавчо закріпленого права адміністративного розсуду при вчиненні дій/прийнятті рішення, та встановлення у судовому порядку факту протиправної поведінки відповідача, зобов`язання судом суб`єкта прийняти рішення конкретного змісту є втручанням у дискреційні повноваження.
На законодавчому рівні поняття "дискреційні повноваження" суб`єкта владних повноважень відсутнє. У судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення. Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.
Тобто, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.
Враховуючи, що відповідачем при прийнятті відмови у продовженні ОСОБА_1 статусу особи з інвалідністю внаслідок війни та продовженні його посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни, УСЗН Харківської РДА помилково застосовано пункти 2, 11 частини 2 статті 7 Закону № 3551-ХІІ, що вказує на наявність підстав для повторного розгляду такого звернення з урахуванням вже належної норми права, відсутні підстави вважати, що відповідачем у спірних правовідносинах реалізовані дискреційні повноваження. А відтак, колегія суддів погоджується із обраним судом першої інстанції способом захисту та вважає, що належним та ефективним способом захисту порушеного права позивача буде зобов`язання Управління соціального захисту населення Харківської районної державної адміністрації Харківської області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про продовження статус особи з інвалідністю внаслідок війни разом доданими документами, з урахуванням висновків суду.
При цьому, колегія суддів не надає оцінку наявності чи відсутності у позивача права на продовження статусу особи з інвалідністю внаслідок війни та продовженні його посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни, оскільки така оцінка матиме ознаки втручання у дискреційні повноваження УСЗН Харківської РДА, що є неприпустимим, у розумінні КАС України.
З огляду на те, що колегія суддів не може підміняти вказаний орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу, позовна вимога про зобов`язання УСЗН Харківської РДА продовжити ОСОБА_1 статус особи з інвалідністю внаслідок війни та продовжити його посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни, є передчасною та задоволенню не підлягає, що зумовлює відмову у задоволенні вимог апеляційної скарги.
Ухвалюючи дане судове рішення, колегія суддів керується статтею 322 КАС України, статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення Серявін та інші проти України) та Висновком № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.
Як зазначено в пункті 58 рішення Європейського суду з прав людини по справі Серявін та інші проти України, суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору по даній справі, колегія суддів прийшла до висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи сторін, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.
Згідно з частиною 1 статті 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Відповідно до статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог та обраного способу захисту порушених прав позивача, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права.
Доводи апеляційної скарги з вищезазначених підстав не спростовують висновків суду першої інстанції.
Керуючись ч. 4 ст. 229, ч. 4 ст. 241, ст. ст. 243, 250, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 326, 327 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, - 

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 17.10.2025 по справі № 520/16615/25 в частині відмови у задоволенні позовних вимог та обраного способу захисту порушених прав ОСОБА_1 - залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 		Т.С. Перцова 	
Судді	   	О.А. Спаскін   С.П. Жигилій