Справа № 522/17085/25-Е
Провадження № 2/522/2821/26

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
06 березня 2026 року         м. Одеса 
Приморський районний суд м. Одеси у складі:
головуючого судді Павлик І.А.
за участю:
секретаря судового засідання – Запольської А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом  ОСОБА_1 до Одеської обласної прокуратури про відшкодування моральної шкоди у розмірі 500 000,00 грн,
ВСТАНОВИВ:
28.07.2025 до суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Одеської обласної прокуратури про відшкодування моральної шкоди у розмірі 500 000,00 грн.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що ОСОБА_1 є потерпілою у кримінальному провадженні № 62019150000000677 від 02.09.2019 (справа № 493/373/20), за обвинуваченням ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у вчиненні відносно ОСОБА_1 кримінальних правопорушень, внаслідок яких останній була завдана матеріальна та моральна шкода. 
Досудове розслідування у кримінальному провадженні здійснювалось слідчими ТУ ДБР, розташованого у м. Миколаєві за процесуального керівництва прокурорів Одеської обласної прокуратури.
Ухвалою слідчого судді Заводського районного суду м. Миколаєва від 24.12.2019 у справі № 487/8060/19 строк досудового розслідування у вказаному кримінальному провадженні був продовжений до чотирьох місяців, а саме до 01.03.2020, який є останнім днем строку досудового розслідування у вказаному провадженні.
Разом з тим, 28.02.2020 за № 15/3-587 вих-20 прокурором Одеської обласної прокуратури складено супровідний лист про направлення обвинувального акту у вказаному кримінальному провадженні до Балтського районного суду Одеської області. 
Обвинувальний акт до Балтського районного суду Одеської області надійшов лише 11.03.2020 за допомогою кур`єрської доставки та за відсутності відповідного конверта «Укрпошта», поза межами строку досудового розслідування.
Як наслідок, 30.07.2024 ухвалою Балтського районного суду Одеської області провадження у справі № 493/373/20 закрито на підставі п. 10 ч. 1 ст. 284 КПК України, тобто у зв`язку з закінченням строків досудового розслідування на підставі того, що прокурором обвинувальний акт направлений до суду поза межами строків досудового розслідування (процесуальна підстава). 
Одеською обласною прокуратурою не оскаржено ухвалу Балтського районного суду Одеської області до суду апеляційної інстанції. 
Вищезазначені обставини свідчать про неефективність здійснення досудового розслідування у кримінальному провадженні, наслідком якого стало закриття кримінального провадження, а потерпілій завдана моральна шкода такими діями та бездіяльністю сторони обвинувачення.
Не погоджуючись з неправомірними діями обвинувачених, потерпіла звернулась до правоохоронних органів та правомірно розраховувала на захист її прав в особі правоохоронних органів, на ефективне досудове розслідування та притягнення винних до відповідальності за явно злочинні дії, постійно сприяла органу досудового розслідування у розкритті злочину, в тому числі, надавала власні грошові кошти, приймала участь у конфіденційному співробітництві тощо. 
Тривалий час потерпіла була позбавлена приватного життя, оскільки її було залучено до конфіденційного співробітництва та за її участі та відносно неї проводились негласні слідчі розшукові дії, а саме – аудіо, відео контроль розмов або інших звуків, рухів та дій особи, пов`язаних з її діяльністю або місцем перебування (підстава: ухвала Миколаївського апеляційного суду від 12.09.2019). 
Зазначені негативні чинники викликали у потерпілої незручності, порушення приватності особистого життя, завдано душевні страждання, наявні порушення сну, пасивність, пригніченість, нервозність, дратівливість, фіксованість на негативних переживаннях. Кримінальне провадження порушило її звичайний спосіб та ритм життя, зв`язок з друзями, принизило її честь, гідність та ділову репутацію, викликало тривогу щодо власного стану здоров`я та стану здоров`я членів сім`ї, які також постраждали. 
Враховуючи зазначене, позивачка просить суд стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 500 000,00 грн компенсації моральної шкоди та витрати на правничу допомогу у розмірі 50 000,00 грн.
11.08.2025 ухвалою суду відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження.
28.08.2025 від представника відповідача надійшли письмові пояснення, у яких зазначає, що позов не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.
З`ясовано, що 30.07.2024 кримінальне провадження № 62019150000000677 від 02.09.2019 за обвинуваченням ОСОБА_2 та ОСОБА_3 за ч. 5 ст. 27, ч. 2 ст. 15, ч. 3 ст. 369, ч. 2 ст. 190 КК України закрито на підставі п. 10 ч. 1 ст. 284 КПК України, у зв`язку з закінченням строків досудового розслідування на підставі того, що прокурором обвинувальний акт направлений до суду поза межами строків досудового розслідування. 
Службове розслідування стосовно прокурора ОСОБА_4 за вищевказаним фактом не проводилось. 
Разом з тим, стан процесуального керівництва у кримінальному провадженні № 62019150000000677 обговорено 05.09.2024 на оперативній нараді при першому заступнику керівника. При цьому, на виконання рішення наради, відповідно до вимог наказу керівника прокуратури області від 12.03.2021 № 37, відділом 31 обласної прокуратури складено рапорт щодо врахування зазначених недоліків під час щорічного оцінювання якості роботи прокурора ОСОБА_4 . 
Наказом керівника Одеської обласної прокуратури від 12.12.2024 № 2711к, прокурора ОСОБА_5 звільнено з посади прокурора Одеської обласної прокуратури в порядку переведення до Вінницької обласної прокуратури. 
При цьому, прокурорами відділу обласної прокуратури ухвала Балтського районного суду Одеської області від 30.07.2024 до Одеського апеляційного суду не оскаржувалась. 
Щодо доводів про наявність підстав для відшкодування моральної шкоди, прокуратура зазначає наступне. 
Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії (бездіяльність) цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями (бездіяльністю) і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України. 
Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.03.2019 у справі № 920/715/17 та у постановах Верховного Суду, зокрема, від 22.04.2020 у справі 520/9306/17, від 23.11.2022 у № 541/2569/21 та в інших. 
Як вбачається зі змісту позовних вимог ОСОБА_1 , як на підставу стягнення моральної шкоди, посилається на те, що вона була позбавлена приватного життя, оскільки її було залучено до конфедиційного співробітництва та за її участі та відносно неї проводились негласні слідчі розшукові дії, а кримінальне провадження порушило її звичайний спосіб і ритм життя, принизило її честь, гідність та ділову репутацію. Також зазначено про очікування здійснення прокуратурою дій щодо оскарження ухвали суду про закриття кримінального провадження. 
Суд, здійснюючи нагляд за дотриманням верховенства права та законності у процесуальній діяльності слідчого та прокурора, забезпечує дотримання основних прав та інтересів особи та реалізує відповідний судовий контроль за їх діяльністю, що має на меті усунення недоліків у такій діяльності. При цьому, наявність певних недоліків у процесуальній діяльності зазначених посадових осіб сама по собі не може свідчити про незаконність їх діяльності як такої й, відповідно, не може бути підставою для безумовного стягнення відшкодування моральної або матеріальної шкоди. 
Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 01.04.2020 у справі № 641/7772/17, від 30.06.2020 у справі № 641/7984/17, від 11.09.2020 у справі № 638/11416/18, від 20.01.2021 у справі № 686/27885/19, від 03.03.2021 у справі № 638/17962/15, від 08.04.2021 у справі № 646/5261/19 та інших. 
У свою чергу питання щодо відшкодування шкоди, завданої особі надмірною тривалістю досудового розслідування кримінального провадження, були досліджені у постановах Верховного Суду від 03.02.2021 у справі № 362/15/16-ц, від 21.07.2021 у справі № 646/7015/19, від 01.12.2021 у справі № 308/14232/18, від 23.02.2022 у справі №646/5368/19, від 01.03.2023 у справі № 757/62500/16-ц та інших. 
Як зазначено судом касаційної інстанції правовою підставою для відшкодування шкоди є не лише сам факт скасування процесуальних рішень, прийнятих прокурором, а встановлення протиправності та систематичної бездіяльності посадових осіб органів прокуратури, надмірної тривалості досудового розслідування у кримінальному провадженні та спричинених у зв`язку із цим негативних наслідків для позивача. 
Разом з тим, позивачем не доведено протиправності дій Одеської обласної прокуратури, наявність моральної шкоди та причинного зв`язку між неправомірними діями (бездіяльністю) і заподіяною шкодою, якщо припустити їх існування. 
Крім того, позивачем не доведено також й наявність причинного зв`язку між діями відповідачів та моральною шкодою, якщо припустити її наявність. При цьому слід зазначити, що причинно-наслідковий зв`язок між діяннями особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Проста послідовність подій не повинна братися до уваги. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння. Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку заподіяну шкоду, а тільки за ту шкоду, яка заподіяна його діями. Відсутність причинного зв`язку означає, що шкода заподіяна не діями заподіювача, а викликана якимись іншими обставинами. Саме по собі посилання позивачки на зміну її способу життя, не свідчить про таке унаслідок дій (бездіяльності) слідчого та прокуратури. 
Також, позивачем не наведено жодних мотивованих обґрунтувань, з яких вона виходила визначаючи розмір моральної шкоди у сумі 500 000,00 грн. 
У даній справі позивач не надав до суду будь-яких доказів щодо вжиття зусиль для нормалізації життєвих зв`язків, відновлення стосунків з оточуючими людьми, тощо, обмежившись наведенням витягів із законодавчих актів та констатації непідтверджених жодними фактичними обставинами фразами щодо стану позивачки при порушення її права. Одне лише вербальне посилання позивача на спричинені моральні страждання не є належним доказом заподіяння моральних страждань. 
Таким чином, позивачем не доведено наявності моральної шкоди та її розмір, що також є підставою для відмови у задоволені цих вимог. 
Крім того, представник відповідача зауважує, що позивачем визначено Одеську обласну прокуратуру у якості відповідача, між тим, як зазначав Верховний Суд у справах з подібними правовідносинами відповідачем у справі є Держава та у справах про відшкодування шкоди державою остання бере участь як відповідач через той орган, діяннями якого за доводами позивача заподіяно шкоду. 
Зокрема, аналогічні висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2018 у справі № 910/23967/16, постановах Верховного Суду від 01.10.2020 у справі № 639/2981/19, від 24.02.2021 у справі № 522/4970/18, тощо. 
Під час розгляду справи в суді фактичною стороною у спорі є держава, навіть якщо позивач визначив стороною у справі певний орган (постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 587/430/16-ц (пункт 27), від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (пункт 81), від 05.10.2022 у справі № 923/199/21 (пункт 8.18) і № 922/1830/19 (пункт 7.3)). Така правова позиція є сталою й на теперішній час. 
Отже, за таких обставин Одеська обласна прокуратура не є юридичною особою, яка особисто відповідає за зобов`язаннями держави Україна, а тому не є належним відповідачем у цій справі. 
Щодо вимог про стягнення витрат у зв`язку із розглядом справи у розмірів 50 000,00 грн. 
Так, правовідносини, що склалися між сторонами регулюються незначною кількістю нормативно-правових актів, існує певна судова практика, складності щодо процесу доказування, чи витребування доказів не виникало. 
Ураховуючи викладене, а також фактичний обсяг виконаної роботи та її незначну складність, виплата витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 50 000,00 грн є неспівмірною зі складністю справи, витраченим часом, обсягом наданих послуг та виконаних робіт. 
При цьому посилання у позовній заяві, як обґрунтування витрат на правничу допомогу, на той факт, що їх розмір складає лише 10 % від ціни позову не заслуговує на увагу, оскільки наведені обставини самі по собі не свідчить про розумність та співмірність таких витрат та наявність підстав для їх стягнення на користь позивача. 
У задоволенні позову просить відмовити в повному обсязі.
02.10.2025 протокольною ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.
10.12.2025 від представника позивача надійшла заява про розгляд справи без його участі.
18.12.2025 сторони в судове засідання не з`явились.
Верховний Суд у постанові від 01.10.2020 у справі № 361/8331/18 зазначив про те, що якщо учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.
Враховуючи положення ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, з огляду на неявку всіх учасників справи, не здійснювалось.
У разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення (ч. 4 ст. 268 ЦПК України).
Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення (ч. 5 ст. 268 ЦПК України).
З урахуванням розумності положення ч. 5 ст. 268 ЦПК України слід розуміти так: у разі ухвалення судового рішення за відсутності учасників справи суд повинен зазначати датою ухвалення ту дату, на яку було призначено розгляд справи, та вказувати в резолютивній частині дату складення повного судового рішення. Проте в разі зазначення судом датою ухвалення судового рішення дати складення повного судового рішення, внаслідок чого дата судового засідання та дата ухвалення судового рішення не збігатимуться, це не є порушенням прав сторін.
У даній справі, сторони про призначене на 18.12.2025 судове засідання були повідомлені в установленому законом порядку, проте в засідання не з`явились, а тому викликати їх на 06 березня 2026 року не було потреби – це дата складення повного судового рішення.
Зазначена позиція наведена у Постанові Верховного Суду від 5 вересня 2022 року у справі № 1519/2-5034/11 (провадження № 61-175сво21).
У зв`язку з застосуванням тривалих аварійних відключень світла, перебування судді з 29.12.2025 по 16.01.2026 у відпустці та на лікарняному, датою складання судового рішення є 06.03.2026.
Надавши належну правову оцінку зібраним у справі доказам у їх сукупності, суд виходить з наступного.
30.07.2024 ухвалою Балтського районного суду Одеської області у справі № 493/373/20 кримінальне провадження № 62019150000000677 від 02.09.2019 за обвинуваченням ОСОБА_2 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 27, ч. 2 ст. 15, ч. 3 ст. 369 та ч. 2 ст. 190 КК України та ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 27, ч. 2 ст. 15, ч. 3 ст. 369 та ч. 2 ст. 190 КК України, закрито на підставі п. 10 ч. 1 ст. 284 КПК України, у зв`язку із закінченням строку досудового розслідування, передбаченого ст. 219 КПК України.
Цивільний позов потерпілої ОСОБА_1 залишено без розгляду.
30.04.2025 ухвалою Одеського апеляційного суду апеляційну скаргу представника потерпілої ОСОБА_1 адвоката Комісара О.В. залишено без задоволення, а ухвалу Балтського районного суду Одеської області від 30.07.2024 – залишено без змін.
В ухвалі від 30.04.2025 у справі № 493/373/20 суд апеляційної інстанції зазначив: 
«Відповідно до положень ст. 283 КПК України прокурор зобов`язаний у найкоротший строк після повідомлення особі про підозру здійснити одну з таких дій: 1) закрити кримінальне провадження; 2) звернутися до суду з клопотанням про звільнення особи від кримінальної відповідальності; 3) звернутися до суду з обвинувальним актом, клопотанням про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру.
Відповідно до усталеної практики Верховного Суду, кінцевим моментом строку досудового розслідування є його закінчення, яке, як етап кримінального провадження, законодавець пов`язує у часі зі зверненням з обвинувальним актом до суду (його фактичним направленням). Тому в рамках строку досудового розслідування обвинувальний акт має бути не лише складений, затверджений та вручений, а й безпосередньо направлений на адресу суду (постанови Верховного Суду, зокрема, від 26 травня 2020 року у справі №556/1381/18, від 01 липня 2021 року у справі № 752/3218/20, ухвали Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі №712/6375/18, від 21 лютого 2023 року № 676/6434/21, від 16 березня 2023 року у справі №589/1633/19, від 18 травня 2023 року у справі № 760/28605/21).
Ознайомлення сторони захисту із матеріалами досудового розслідування кримінального провадження тривало один день - 24.02.2020 та не включається у строки досудового розслідування, оскільки є строком ознайомлення з матеріалами кримінального провадження.
Таким чином, строк досудового розслідування у кримінальному провадженні закінчився 02.03.2020.
За таких обставин, саме до 02.03.2020 обвинувальний акт у кримінальному провадженні №62019150000000677 відносно ОСОБА_2 та ОСОБА_6 мав бути складений, затверджений та скерований до суду.
Разом з тим, обвинувальний акт був складений слідчим та затверджений прокурором 24.02.2020, цього ж дня вручений підозрюваним, супровідний лист за вих. №15/3-587вих-20 про направлення обвинувального акта до суду був складений прокурором 28.02.2020.
Однак, як вбачається із матеріалів кримінального провадження, обвинувальний акт щодо ОСОБА_2 та ОСОБА_6 поданий до відділення «Укрпошти» 04.03.2020 та надійшов до місцевого суду 11.03.2020, тобто поза межами строку досудового розслідування.
Подання прокуратурою обвинувального акта відносно ОСОБА_2 та ОСОБА_6 до відділення «Укрпошти» 04.03.2020, тобто поза межами строку досудового розслідування, підтверджується списком згрупованих рекомендованих відправлень, що пересилаються в межах України 37564 від 04.03.2020 та фіскальним чеком №215600426655 від 04.03.2020, відповідно до яких матеріали провадження за супровідним листом за вих.№15/3-587вих-20 для відправлення до Балтського районного суду Одеської області, були передані прокуратурою Одеської області до ПАТ «Укрпошта» 04.03.2025.
Вказана інформація також підтверджується листом Одеської обласної прокуратури від 21.09.2023 за вих.№31/1/3-1595ВИХ-23, відповідно до якого, на запит захисника щодо способу відправки обвинувального акта у кримінальному провадженні №62019150000000677 від 02.09.2019, прокуратурою повідомлено, що згідно даних ІС СЕД супровідний лист прокуратури Одеської області у вказаному кримінальному провадженні направлений до Балтського районного суду Одеської області засобами поштового зв`язку - рекомендованим листом з повідомленням про отримання, конверт №3/37564 від 04.03.2020.
З урахуванням зазначених обставин, строк досудового розслідування у кримінальному провадженні фактично закінчився 02.03.2020, тоді як обвинувальний акт прокурором направлений до місцевого суду через відділення «Укрпошти» лише 04.03.2020, тобто поза межами строку досудового розслідування.
Направлення прокурором обвинувального акта після закінчення досудового розслідування до суду виключає набуття особою процесуального статусу обвинуваченого (підсудного), а отже, унеможливлює розгляд у суді кримінального провадження по суті та тягне за собою закриття кримінального провадження на підставі п. 10 ч. 1 ст. 284 КПК України.
Твердження представника потерпілої про те, що направлення прокуратурою обвинувального акта до суду 04.03.2020, а не 28.02.2020, могло бути причиною недбалого ставлення до своїх обов`язків працівників поштової служби чи інших осіб, які не залежали від органу досудового розслідування чи потерпілої, колегія суддів визнає неспроможними, оскільки відповідно до матеріалів кримінального провадження, саме прокуратурою обвинувальний акт був переданий до відділення «Укрпошти» - 04.03.2020, що підтверджується списком згрупованих рекомендованих відправлень, що пересилаються в межах України 37564 від 04.03.2020, фіскальним чеком №215600426655 від 04.03.2020, а також листом Одеської обласної прокуратури від 21.09.2023 за вих.№31/1/3-1595ВИХ-23.
Таким чином, доводи представника потерпілої стосовно того, що обвинувальний акт не було направлено до місцевого суду 28.02.2020, можливо через недбале ставлення до своїх обов`язків працівників поштової служби чи інших осіб, спростовуються вищезазначеними документами, які долучені до матеріалів кримінального провадження».
Отже, в межах розгляду справи № 493/373/20 судом було встановлено, що відповідно до матеріалів кримінального провадження, саме прокуратурою обвинувальний акт був переданий до відділення «Укрпошти» - 04.03.2020, тобто поза межами строку досудового розслідування, що стало підставою для закриття кримінального провадження № 62019150000000677, в якому позивачку визнано потерпілою.
Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 55 Конституції України передбачено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Статтею 56 Конституції України визначено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади органів місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень.
На підставі вказаної норми права відшкодуванню за рахунок держави підлягає шкода у випадку встановлення факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю державної влади.
Відповідно до статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.
Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені нормами статті 1167 ЦК України, відповідно до якої шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.
Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18) зазначено, що шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме, у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 ЦК України).
За загальним правилом, підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди завданої особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади при здійсненні своїх повноважень виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18) зроблений висновок, що, застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.
Згідно із статтею 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та у зв`язку із приниженням її честі, гідності, а також ділової репутації; моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості.
Відповідно до 23, 1174 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній особі незаконною бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень відшкодовується державою і при визначені розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
У частинах першій-третій статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Враховуючи ту обставину, що кримінальне провадження № 62019150000000677, в якому ОСОБА_1 визнано потерпілою, було закрито саме внаслідок направлення прокурором обвинувального акта до суду після закінчення строку досудового розслідування, суд дійшов висновку про наявність підстав для відшкодування державою позивачці моральної шкоди, завданої їй незаконною бездіяльністю посадової особи при здійсненні нею своїх повноважень. 
При визначені розміру відшкодування враховуючи вимоги розумності і справедливості, а також відсутності обґрунтувань позивачем розміру моральної шкоди, суд вважає, що 20 000,00 грн є достатньою сумою для компенсації спричинених ОСОБА_1 моральних страждань.
При цьому суд відхиляє доводи відповідача про те, що позивач не залучив до участі у справі державу Україна в якості відповідача, з огляду на правові висновки Великої Палати Верховного Суду, наведені у постановах від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц та від 25 березня 2020 року у справі №641/8857/17, згідно яких у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду.
Статтею 264 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання, зокрема, як розподіл між сторонами судових витрат.
Представником позивача адвокатом Комісаром О.В. заявлено про відшкодування витрат на правову допомогу у розмірі 50 000,00 грн.
Згідно з частинами першою, третьою статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.
Відповідно до частини першої, пункту 2 частини другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.
Згідно з частиною другою статті 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд, відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України, враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Відповідно до частин третьої, четвертої статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Частиною п`ятою статті 137 ЦПК встановлено, що у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Згідно з частиною шостою статті 137 ЦПК обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Зазначені критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) зазначено, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат».
У постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі № 379/1418/18 (провадження № 61-9124св20) вказано, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення».
У постанові Верховного Суду від 09 жовтня 2020 року у справі № 509/5043/17 (провадження № 61-5662св20) зазначено, що «на підтвердження понесених витрат на отримання правничої допомоги представник адвокат Богомазом А. П. надав до суду копію договору про надання професійної правничої допомоги від 02 червня 2020 року № 3/20, копію ордера від 16 червня 2020 року та квитанцію від 02 червня 2020 року на суму 3 000,00 грн. Водночас представник не надав детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, тому немає підстав для стягнення витрат на правничу допомогу».
У постанові Верховного Суду від 23 листопада 2020 року у справі № 638/7748/18 зазначено, що «апеляційний суд встановив, що на підтвердження понесених відповідачем витрат на правничу допомогу представник ПрАТ «Телесистеми України» разом із заявою про ухвалення додаткового рішення надав суду акт приймання правничої допомоги із зазначенням переліку наданих послуг, копію платіжного доручення на суму 10 000,00 грн та довіреність на представництво інтересів відповідача. Під час розгляду апеляційним судом справи по суті представник відповідача разом з відзивом на апеляційну скаргу, в якому викладено попередній розрахунок витрат ПрАТ «Телесистеми України» на правничу допомогу, також надав замовлення на надання правничої допомоги від 04 квітня 2019 року. Крім того, в матеріалах справи наявний договір про надання правничої допомоги. Проте відповідач не надав суду розрахунків витрат, інших документів, що підтверджують обсяг, вартість наданих послуг або витрати адвоката, необхідні для надання правничої допомоги.
Інформація, яка міститься в акті приймання правничої допомоги, зокрема перелік наданих послуг та фіксований розмір гонорару, не може вважатись тим розрахунком (детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат часу по кожному із видів робіт, необхідних для надання правничої допомоги), подання якого є необхідною умовою для стягнення витрат на професійну правничу допомогу.
Крім того, неподання стороною, на користь якої ухвалено судове рішення, розрахунку (детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат часу по кожному із виду робіт, необхідних для надання правничої допомоги) позбавляє іншу сторону можливості спростовувати ймовірну неспівмірність витрат на професійну правничу допомогу.
За таких обставин апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку, що підстав для ухвалення додаткового рішення (постанови) про стягнення витрат на професійну правничу допомогу адвоката, пов`язаних з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, немає».
Як вбачається з матеріалів справи, на підтвердження понесення витрат на правову допомогу представником позивача адвокатом Комісаром О.В. долучено до матеріалів справи договір про надання правової допомоги № 24/06/20 від 24.06.2020, додаткову угоду № 1 від 30.05.2025 до договору про надання правової допомоги № 24/06/20 від 24.06.2020 та ордер на представництво інтересів ОСОБА_1 від 21.02.2024. Згідно додаткової угоди № 1 від 30.05.2025 до договору про надання правової допомоги № 24/06/20 від 24.06.2020 сторони дійшли згоди, що вартість послуг адвоката є фіксованою та становить 50 000,00 грн у суді першої інстанції.
Детального опису робіт (наданих послуг) адвокатом не надано, тому враховуючи наведену позицію суду касаційної інстанції, фіксований у додатковій угоді № 1 від 30.05.2025 до договору про надання правової допомоги № 24/06/20 від 24.06.2020 розмір гонорару, не може вважатись тим розрахунком (детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом робіт, необхідних для надання правничої допомоги), подання якого є необхідною умовою для стягнення витрат на професійну правничу допомогу, а відтак у відшкодуванні витрат на правову допомогу слід відмовити.
Керуючись ст.ст. 76-81, 141, 259, 263-265, 268, 352, 354 ЦПК України, суд
УХВАЛИВ:
Позов ОСОБА_1 до Одеської обласної прокуратури про відшкодування моральної шкоди у розмірі 500 000,00 грн задовольнити частково.
Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 (РНКОПП: НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) 20 000,00 грн моральної шкоди, завданої незаконною бездіяльністю службової особи при здійсненні нею своїх повноважень.
В іншій частині позову відмовити.
У відшкодуванні витрат на правову допомогу відмовити.
Апеляційну скаргу на рішення суду може бути подано протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення до Одеського апеляційного суду.

Суддя            І.А. Павлик