КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

	

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 квітня 2026 року місто Київ
єдиний унікальний номер справи: 758/5979/25
номер провадження: 22-ц/824/7162/2026
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: 
головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач),
суддів: Невідомої Т.О., Нежури В.А., 
за участю секретаря - Габунії М.Г.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційною скаргою представника приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «АРКС» - адвоката Шишлова Олександра Євгеновича на рішення Подільського районного суду міста Києва від 16 грудня 2025 року у складі судді Будзан Л.Д., у справі за позовом ОСОБА_1 до приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «АРКС» про відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого,
В С Т А Н О В И В:
У квітні 2025 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «АРКС» (далі - ПрАТ «СК «АРКС») про відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого.
Позовна заява мотивована тим, що 16 червня 2023 року близько 19 год 30 хв. на перехресті вул. Вернигоренка та вул.Пушкіна в селі Кандибине Миколаївського району Миколаївської області відбулась дорожньо-транспортна пригода (далі - ДТП), в якій водій ОСОБА_2 , керуючи транспортним засобом «МАЗ-5551», державний номерний знак (далі - д.н.з.) НОМЕР_1 , здійснив наїзд на ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Внаслідок зазначеної ДТП ОСОБА_3 від отриманих тілесних ушкоджень загинула. 
Зазначала, що за вказаним фактом ДТП відділенням поліції №6 Миколаївського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Миколаївській області 17 червня 2023 року (далі - відділення поліції №6 Миколаївського РУП ГУ НП в Миколаївській області) внесено відомості про вчинення кримінального правопорушення за ч.2 ст.286 КК України до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12023150000000298. Станом на даний час досудове розслідування у вказаному кримінальному провадженні триває. 
Позивачка вказувала, що вона є дочкою загиблої та у зв`язку зі смертю матері їй було спричинено значну та непоправну шкоду. Станом на дату ДТП відповідальність водія за спричинену шкоду майну, здоров`ю та/або життю третіх осіб, була застрахована у відповідача за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №210225020, який діяв на момент настання ДТП. Представник позивачки повідомив ПрАТ «СК «АРКС» про настання страхового випадку та звернувся із заявами про виплату страхового відшкодування, в тому числі моральної шкоди в сумі 80 400 грн 00 коп. та витрат на поховання в сумі 21 550 грн 00 коп. Однак, ПрАТ «СК «АРКС» виплату страхового відшкодування у визначені законом строки не здійснило, у зв`язку з чим позивачка вимушена звернутись до суду із даним позовом.
З урахуванням наведеного, ОСОБА_1 просила стягнути із ПрАТ «СК «АРКС» на свою користь моральну шкоду в розмірі 80 400 грн 00 коп., витрати на поховання в сумі 21 550 грн 00 коп., а також витрати на правовому допомогу в сумі 24 000 грн 00 коп.
Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 16 грудня 2025 року позов ОСОБА_1 задоволено.
Стягнуто із ПрАТ «СК «АРКС» на користь ОСОБА_1 страхове відшкодування в загальному розмірі 101 950 грн 00 коп., з яких: моральна шкода в сумі 80 400 грн 00 коп., витрати на поховання в сумі 21 550 грн 00 коп.
Стягнуто із ПрАТ «СК «АРКС» в дохід держави судовий збір в розмірі 1 211 грн 20 коп.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивачка ОСОБА_1 є донькою ОСОБА_3 , яка загинула ІНФОРМАЦІЯ_2 внаслідок ДТП за участю застрахованого у ПрАТ «СК «АРКС» транспортного засобу «МАЗ-5551», д.н.з. НОМЕР_1 , а тому має право на відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілої. Суд першої інстанції установив, що позивачка звернулася до страховика із належними заявами про виплату, проте відповідач не здійснив страхового відшкодування та не надав мотивованої відмови. Відхиляючи доводи страховика про передчасність позову, суд першої інстанції виходив із того, що відсутність вироку щодо водія не виключає обов`язку страховика здійснити виплату, оскільки факт страхового випадку, причинний зв`язок між ДТП і смертю потерпілої, а також розмір витрат на поховання доведені, а обставин непереборної сили чи умислу потерпілої відповідач не довів.
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, представник ПрАТ «СК «АРКС» - адвокат Шишлов О.Є. подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, фактичним обставинам, порушення судом норм матеріального та процесуального права.
Апеляційна скарга мотивована тим, що 25 липня 2022 року між ТОВ «Тока» та ПрАТ «СК «АРКС» було укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №ЕР210225020. Забезпеченим транспортним засобом (далі - ТЗ) було визначено автомобіль «МАЗ 5551», д.н.з. НОМЕР_1 . До ПрАТ «СК «АРКС» надійшло повідомлення про настання 16 червня 2023 року в селі Кандибине Миколаївського району Миколаївської області ДТП за участю забезпеченого ТЗ, під керуванням ОСОБА_2 , та велосипедиста ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка від отриманих травм загинула. Також до ПрАТ «СК «АРКС» надійшли заяви ОСОБА_1 про страхове відшкодування за моральну шкоду в сумі 80 400 грн 00 коп. та витрат на поховання в сумі 21 550 грн 00 коп. Оскільки документу, що встановлює відповідальність водія забезпеченого ТЗ до страховика надано не було, листом від 06 вересня 2023 року представника заявника було повідомлено про необхідність надання додаткових документів, необхідних для прийняття рішення по заявленій події.
Вважає, що подання позову до ПрАТ «СК «АРКС» є передчасним, оскільки права позивачки не були порушені, невизнані чи оспорювані страховиком, а тому в задоволенні позовних вимог до ПрАТ «СК «АРКС» слід відмовити.
Зазначає, що основним аргументом позивачки є те, що, на її думку, обґрунтованість позовних вимог підтверджується листом відділення поліції №6 Миколаївського РУП ГУ НП у Миколаївській області від 06 вересня 2024 року та витягом з Єдиного державного реєстру досудових розслідувань (далі - ЄДРДР) щодо кримінального провадження №120023150000000298. Разом з тим, з наданих документів не вбачається, що саме водія забезпеченого ТЗ було повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, внаслідок якого у ДТП загинула ОСОБА_3 .
Додатково зазначає, що адвокатське об`єднання «Акта Лекс» (попередня назва - адвокатське об`єднання «Статніков, Катрушин та партнери») надає правничу допомогу ПрАТ «СК «АРКС», про що між сторонами укладено договір про надання правничої допомоги, у тому числі щодо представництва клієнта в судах всіх рівнів та спеціалізації України, органах державної влади, громадських, господарських та інших підприємствах, установах, організаціях, незалежно від підпорядкування. У відповідності до умов укладеного договору про надання правничої допомоги адвокат Шишлов О.Є., який здійснює свою професійну діяльність у складі адвокатського об`єднання «Акта Лекс» та представляє інтереси ПрАТ «СК «АРКС» в суді у даній справі, було підготовлено апеляційну скаргу. Відтак ПрАТ «СК «АРКС» для вирішення питання розподілу судових витрат буде подано до суду відповідні документи в межах строку передбаченого ч.8 ст.141 ЦПК України. Розмір витрат на правничу допомогу, які планує понести скаржник, становить 10 000 грн 00 коп.
Представник ОСОБА_1 - адвокат Чабан І.В. подала відзив на апеляційну скаргу, в якому просить залишити рішення суду без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Також просить тягнути із ПрАТ «СК «АРКС» на користь ОСОБА_1 12 000 грн 00 коп. судових витрат на професійну правничу допомогу. Вказує, що володілець джерела підвищеної небезпеки чи особа, відповідальна за шкоду, завдану внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, зобов`язані довести, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, була спричинена внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Факт наявності непереборної сили або умислу потерпілого мають бути підтверджені належними доказами. Разом з тим шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, завжди є неправомірною та передбачає безвинну відповідальність власника такого джерела. Матеріалами кримінального провадження встановлено, що шкоду потерпілій було завдано саме джерелом підвищеної небезпеки, а не внаслідок непереборної сили чи умислу потерпілого. Тобто особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є те, що володілець небезпечного об`єкта зобов`язаний відшкодувати шкоду незалежно від його вини. Перед потерпілим несуть однаковий обов`язок відшкодувати завдану шкоду як невинні володільці об`єктів, діяльність з якими є джерелом підвищеної небезпеки, так і ті, що завдали шкоди внаслідок необережності. Тож відсутність вини водія забезпеченого транспортного засобу та закриття кримінального провадження щодо нього не звільняє від обов`язку відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, страховиком особи, яка завдала шкоду.
Відповідно до положень ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, враховуючи доводи, викладені у відзиві на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.
Відповідно до ч.1 ст.3, ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи чи інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України.
Згідно з положеннями ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
Положеннями ст.124 Конституції України, ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, визначеному ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
За загальним правилом ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.
Гарантоване п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) право на доступ до правосуддя, має тлумачитися з урахуванням верховенства права, яке вимагає, щоб сторони у справі мали ефективний судовий засіб, що давав би їм можливість заявляти про свої громадянські права.
Конвенція покликана гарантувати не права, які є теоретичними або ілюзорними, а права, які є практичними та ефективними. Це особливо стосується гарантій, закріплених у ст. 6 Конвенції, з огляду на важливе місце, яке в демократичному суспільстві займає право на справедливий суд з усіма гарантіями відповідно до цієї статті.
Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 08 грудня 2021 року у справі № 2-25/2006 (провадження № 61-14703св20) у постанові від 30 травня 2022 року у справі № 2-49-2005 (провадження № 61-14054 св 21) та інших.
Відповідно до вимог ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
За правилами ст.ст.12, 81 ЦПК України обов`язок доведення тих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим ЦПК України, покладається на кожну із сторін. Доказування не може грунтуватися на припущеннях.
Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Характеристиками доказів є їх належність, достовірність, допустимість та достатність. Так, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст.ст. 77 - 80 ЦПК України).
Згідно із ст. 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
За змістом ч.6 ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
У постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19) Велика Палата Верховного Суду виснувала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 16 червня 2023 року близько 19 год 30 хв. на перехресті вул. Вернигоренка та вул.Пушкіна в селі Кандибине Миколаївського району Миколаївської області сталась ДТП, в якій водій ОСОБА_2 , керуючи транспортним засобом «МАЗ-5551», д.н.з. НОМЕР_1 , здійснив наїзд на ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . За вказаним фактом ДТП відділенням поліції № 6 Миколаївського РУП ГУ НП в Миколаївській області 17 червня 2023 року було внесено відомості про вчинення кримінального правопорушення за ч.2 ст.286 КК України до ЄДРДР № 12023150000000298 (а.с. 9).
Установлено, що внаслідок зазначеної ДТП ОСОБА_3 від отриманих тілесних ушкоджень загинула на місці пригоди (а.с.10).
Як на час розгляду справим у суді першої інстанції, так і станом на час апеляційного перегляду справи, досудове розслідування у вказаному кримінальному провадженні № 12023150000000298 триває.
Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання (ч.1 ст.82 ЦПК України). 
З наявних у справі доказів вбачається, що позивачка ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , є рідною дочкою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка загинула внаслідок ДТП 16 червня 2023 року (а.с.11-12).
Встановлено, що на момент скоєння ДТП цивільно-правова відповідальність водія транспортного засобу «МАЗ-5551», д.н.з. НОМЕР_1 , ОСОБА_2 була застрахована в АТ «СК «АРКС» за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № 210225020, який був чинним на момент вчинення ДТП, яке мало місце 16 червня 2023 року (а.с.13).
У відповідності до п.22.1 ст.22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна в результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.
Відповідно до ч.1 ст.25 Закону України «Про страхування», здійснення страхових виплат і виплата страхового відшкодування проводиться страховиком згідно з договором страхування на підставі заяви страхувальника (його правонаступника або третіх осіб, визначених умовами страхування) і страхового акта (аварійного сертифіката), який складається страховиком або уповноваженою ним особою (аварійним комісаром) у формі, що визначається страховиком.
Судом першої інстанції встановлено, що 29 серпня 2023 року представник позивачки ОСОБА_1 - адвокат Ієговська А.О. звернулась до АТ «СК «АРКС» з повідомленням про ДТП. Того ж дня адвокат Ієговська А.О. подала заяву про виплату страхового відшкодування, пов`язаного із витратами на поховання в сумі 21 550 грн 00 коп. та заяву про виплату страхового відшкодування, пов`язаного із моральною шкодою в сумі 80 400 грн 00 коп. (14-16).
Відповідно до п. 36.1 ст. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страховик у випадках, передбачених ст. 41 цього Закону, - МТСБУ), керуючись нормами цього Закону, приймає вмотивоване рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) або про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати).
Згідно із абз. 2 п. 36.2 ст. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страховик (МТСБУ) протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у статті 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування, зобов`язаний, зокрема, у разі невизнання майнових вимог заявника або з підстав, визначених статтями 32 та/або 37 цього Закону, - прийняти вмотивоване рішення про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати)
Однак ПрАТ «СК «АРКС» не здійснило виплату страхового відшкодування та будь-якого вмотивованого рішення про відмову у здійсненні страхового відшкодування позивачці не надало, а тому позивачка звернулась до суду за захистом своїх прав з даним позовом.
Заперечуючи проти позовних вимог, представник ПрАТ «СК «АРКС» вказує, що права позивачки не порушені, оскільки відсутні докази доведеності вини водія забезпеченого ТЗ, та кримінальне провадження на даний час не розглянуте, а тому страхова компанія прав позивачки не порушувала та заявлений позов є передчасним.
У відповідності до ст.1 Закону України «Про страхування», страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів.
Відповідно до ст.979 ЦК України, за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.
У відповідності до ст.6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» № 1961-ІV (тут і надалі - Закону № 1961-ІV, чинний на момент виникнення спірних правовірна), страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.
Шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, є: шкода, пов`язана з лікуванням потерпілого; шкода, пов`язана з тимчасовою втратою працездатності потерпілим; шкода, пов`язана із стійкою втратою працездатності потерпілим; моральна шкода, що полягає у фізичному болю та стражданнях, яких потерпілий - фізична особа зазнав у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; шкода, пов`язана із смертю потерпілого (п.23.1 ст.23 Закону № 1961-ІV).
Згідно з пунктами 27.1-27.5 ст.27 Закону № 1961-ІV, страхове відшкодування (регламентна виплата) виплачується, якщо смерть потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди настала протягом одного року після дорожньо-транспортної пригоди та є прямим наслідком цієї дорожньо-транспортної пригоди. 
З наведених підстав колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно виснував, що з огляду на зміст цієї норми вбачається достатнім встановити, що смерть потерпілої ОСОБА_3 є прямим наслідком ДТП і, при цьому, встановлення причини самої ДТП і вини конкретної особи у її вчиненні, не є обов`язковим.
Тобто за таких обставин встановлення вини заподіювача шкоди не є обов`язковим для здійснення страхових виплат.
Судом першої інстанції беззаперечно встановлено, що у даному випадку страховим випадком є ДТП, яка сталася 16 червня 2023 року за участю забезпеченого ТЗ марки «МАЗ-5551», д.н.з. НОМЕР_1 , та смерть ОСОБА_3 сталася внаслідок отримання тілесних ушкоджень після настання зазначеної ДТП.
Відповідно до ч.ч.1-3 ст.1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Шкода, завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок непереборної сили, відшкодовується у випадках, встановлених законом.
Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; в інших випадках, встановлених законом (ч.2 ст.1167 ЦК України).
Згідно з ч.ч.1, 2, 5 ст. 1187 ЦК України, джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.
При цьому, слід враховувати, що особливі правила ст.1187 ЦК України діють тоді, коли шкоду завдано тими властивостями об`єкта, через які діяльність із ним визнається джерелом підвищеної небезпеки.
Головною особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є те, що володілець небезпечного об`єкта зобов`язаний відшкодувати шкоду незалежно від його вини. Перед потерпілим несуть однаковий обов`язок відшкодувати завдану шкоду, як винні, так і невинні володільці об`єктів, діяльність з якими є джерелом підвищеної небезпеки.
Разом із цим, відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. До них належать непереборна сила та умисел потерпілого.
Під умислом потерпілого слід розуміти усвідомлене бажання особи заподіяти шкоду. При цьому особа повинна розуміти значення своїх дій та мати змогу керувати ними.
Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається також на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція заподіювача шкоди.
Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 05 червня 2019 року у справі № 466/4412/15-ц (провадження № 61-37654св18), від 15 серпня 2019 року у справі № 756/16649/13-ц (провадження № 61-26702св18), від 02 жовтня 2019 року у справі № 447/2438/16-ц (провадження № 61-26195св18), від 11 грудня 2019 року у справі № 601/1304/15-ц (провадження № 61-33216св18), від 03 червня 2020 року у справі № 345/3335/17 (провадження № 61-22598св18).
Отже, установивши, що смерть ОСОБА_3 настала внаслідок ДТП за участю транспортного засобу, який є джерелом підвищеної небезпеки, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що відсутність у кримінальному провадженні судового рішення, яке набрало законної сили та яким установлено вину водія забезпеченого транспортного засобу, не виключає обов`язку страховика здійснити страхове відшкодування. За відсутності доведених відповідачем обставин непереборної сили чи умислу потерпілої, що спричинили настання ДТП та її смертельні наслідки, позовні вимоги в цій частині є законними та обґрунтованими.
Відповідно до ст..ст.1166, 1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала.
З огляду на презумпцію вини завдавача шкоди (ч.2 ст.1166 ЦК України) відповідач звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду (у тому числі і моральну шкоду), якщо доведе, що шкоду було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (ч.5 ст.1187 ЦК України, п.1 ч. 2 ст.1167 ЦК України). Потерпілий подає докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов`язана відшкодувати шкоду.
Таким чином, обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її заподіювача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. Особою, яка зобов`язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
З огляду на викладене колегія суддів відхиляє доводи представника відповідача щодо відсутності підстав для відшкодування шкоди, через відсутність будь-якого судового рішення по кримінальному провадженню, яким би було встановлено вину особи, цивільно-правова відповідальність якої застрахована.
При цьому обов`язок відшкодувати завдану шкоду, коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, виникає у її завдавача незалежно від наявності вини (див. постанову Верховного Суду від 12 березня 2024 року у справі № 344/9800/20 (провадження № 61-10605св23)).
З наведених підстав колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про передчасність позову та недоведеність заявлених вимог у зв`язку з ненаданням вироку суду чи іншого процесуального рішення у кримінальному провадженні щодо вини водія забезпеченого транспортного засобу, оскільки такі доводи суперечать ст. 6, п. 22.1 ст. 22, пп. 27.1-27.5, 36.1, 36.2 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», а також пп. 1, 3 ч. 2 ст. 1167 і ч. 5 ст. 1187 ЦК України та спростовуються встановленими у справі обставинами: настанням 16 червня 2023 року ДТП за участю застрахованого у ПрАТ «СК «АРКС» автомобіля «МАЗ-5551», д.н.з. НОМЕР_1 , смертю ОСОБА_3 як її прямим наслідком, зверненням ОСОБА_1 29 серпня 2023 року до страховика із заявами про виплату страхового відшкодування та не доведенням відповідачем наявності непереборної сили чи умислу потерпілої.
Зі змісту позовних вимог убачається, що ОСОБА_1 просила стягнути з ПрАТ «СК «АРКС» на свою користь страхове відшкодування у загальному розмірі 101 950 грн 00 коп., з яких: 80 400 грн 00 коп. - у рахунок відшкодування моральної шкоди, заподіяної смертю її матері, та 21 550 грн 00 коп. - у рахунок відшкодування витрат на поховання ОСОБА_3 . Понесення позивачкою зазначених витрат на поховання та їх розмір підтверджуються наявними в матеріалах справи письмовими доказами, зокрема товарним чеком (а.с. 25).
Водночас за наявними у справі доказами не встановлено інших родичів ОСОБА_3 , які б заявляли вимоги щодо виплати страхового відшкодування у зв`язку з її смертю внаслідок ДТП.
Також колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для відшкодування ОСОБА_1 моральної шкоди, оскільки внаслідок раптової трагічної смерті матері їй безсумнівно завдано істотних душевних страждань і немайнових втрат. З урахуванням характеру та обсягу цих страждань, тяжкості вимушених змін у її життєвих зв`язках і втрати найближчого родича, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що моральна шкода у розмірі 80 400 грн 00 коп. визначена відповідно до п. 27.3 ст.27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у редакції, чинній на момент настання страхового випадку, підлягає відшкодуванню страховиком у межах ліміту його відповідальності.
З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про наявність правових та фактичних підстав для задоволення позову. Суд першої інстанції обґрунтовано виходив із того, що смерть ОСОБА_3 настала внаслідок ДТП за участю забезпеченого транспортного засобу, цивільно-правова відповідальність володільця якого була застрахована у ПрАТ «СК «АРКС», а ОСОБА_1 як донька загиблої має право на отримання страхового відшкодування у зв`язку зі смертю потерпілої. При цьому суд першої інстанції правильно встановив, що факт настання страхового випадку, причинний зв`язок між ДТП та смертю потерпілої, а також розмір витрат на поховання підтверджуються належними та допустимими доказами, а моральна шкода, завдана позивачці смертю матері, підлягає відшкодуванню в межах, визначених законом. 
За таких обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових та фактичних підстав для стягнення з ПрАТ «СК «АРКС» на користь ОСОБА_1 страхового відшкодування у загальному розмірі 101 950 грн 00 коп., з яких: 80 400 грн 00 коп. - моральна шкода; 21 550 грн 00 коп. - витрати на поховання.
Інший по суті висновок у даній справі, а саме, про відсутність у ПрАТ «СК «АРКС» обов`язку виплатити ОСОБА_1 страхове відшкодування за моральну шкоду та витрати на поховання її матері ОСОБА_3 , яка загинула ІНФОРМАЦІЯ_2 внаслідок ДТП за участю забезпеченого транспортного засобу «МАЗ-5551», д.н.з. НОМЕР_1 , лише з підстав відсутності судового рішення у кримінальному провадженні щодо вини водія, суперечив би правовим висновкам Верховного Суду, викладеним у зазначених вище постановах, а також меті інституту страхування, яка полягає у забезпеченні реального та ефективного відшкодування шкоди особі, якій такої шкоди завдано. 
Інші доводи апеляційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів, яким судом надана належна правова оцінка, на правильність висновків суду не впливають та їх не спростовують.
Апеляційний враховує, що як неодноразово вказував ЄСПЛ, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).
Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому це рішення відповідно до ст.375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.
Як зазначалося вище, у відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 - адвокат Чабан І.В. заявила клопотання про стягнення із ПрАТ «СК «АРКС» на користь ОСОБА_1 12 000 грн 00 коп. судових витрат на професійну правничу допомогу.
Вирішуючи дане клопотання колегія суддів виходить з такого.
Згідно зі ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Відповідно до положень ч.ч.1, 2, 3 ст. 134 ЦПК України, разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.
З матеріалів справи вбачається, що 12 серпня 2023 року між ОСОБА_1 та адвокатським об`єднанням «Центр допомоги при ДТП «Автопоміч» (далі - АО «Центр допомоги при ДТП «Автопоміч») було укладено договір про надання професійної правничої (правової) допомоги №113/Д265573, за умовами якого адвокати АО «Центр допомоги при ДТП «Автопоміч» на умовах платності зобов`язались надавати ОСОБА_1 професійну правничу допомогу у судах всіх інстанцій цивільного та кримінального судочинства у справах, пов`язаних із відшкодування шкоди внаслідок загибелі у ДТП від 16 червня 2023 року ОСОБА_3 (а.с.27-28, т.3).
Згідно з копією ордеру на надання правничої допомоги виданого 22 квітня 2025 року АО «Центр захисту при ДТП «Автопоміч» позивачці ОСОБА_1 у суді апеляційної інстанції надавала правничу допомогу адвокат Чабан І.В (а.с.163).
У відповідності з детальним розрахунком робіт (наданих послуг) від 27 лютого 2026 року встановлено, що на виконання умов договору про надання правничої (правової) допомоги від 12 серпня 2023 року № 113/Д265573 АО «Центр допомоги при ДТП «Автопоміч» надало клієнту  ОСОБА_1 правничу допомогу, яка включала: консультацію клієнта щодо порядку, строків та можливих наслідків апеляційного розгляду справи, вартістю 1 500 грн 00 коп.; а також здійснення підготовчих дій, спрямованих на подання відзиву на апеляційну скаргу, зокрема аналіз апеляційної скарги, аналіз законодавства та практики Верховного Суду, підготовку, написання та подання відзиву на апеляційну скаргу, загальною вартістю 10 500 грн 00 коп. Загальна вартість наданих послуг становить 12 000 грн 00 коп. (а.с.165).
Верховний Суд у постанові від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19 зазначив, що витрати на професійну правничу допомогу в разі підтвердження обсягу наданих послуг, виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.
Також у постанові від 19 листопада 2020 року у справі № 734/2313/17 Верховний Суд наголосив, що «гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має права його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.
Тому з огляду на вказані вище норми права та правові висновки Верховного Суду, колегія суддів приходить до висновку, що наявними у справі доказами підтверджено понесення ОСОБА_1 витрат по оплаті професійної правничої допомоги в суді апеляційної інстанції в загальному розмірі 12 000 грн 00 коп.
Частинами 2-4 ст.137 ЦПК України визначено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Відповідно до ч.ч.5, 6 ст.137 ЦПК України, у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Отже, розмір витрат на правничу допомогу визначається судом, виходячи з умов договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, проте вказаний розмір може бути зменшений за клопотанням іншої сторони у разі, якщо такі витрати є неспівмірними із складністю справи, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт, обсягом наданих послуг та ціною позову та (або) значенням справи для сторони.
Відповідно до п.п. 1, 2 ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.
При цьому згідно з правовим висновком, викладеним у п.21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд має пересвідчитись, що заявлені витрати є співмірними зі складністю справи, а наданий адвокатом обсяг послуг і витрачений час на надання таких послуг відповідають критерію реальності таких витрат. Також суд має врахувати розумність розміру витрат на професійну правничу допомогу та чи не буде їх стягнення становити надмірний тягар для іншої сторони.
Таким чином, суд може зменшити розмір судових витрат, якщо: заявлені судові витрати завищені, враховуючи обставини справи (ціна позову, тривалість справи, виклик свідків, призначення експертизи тощо); суду не було надано достатніх доказів фактичного здійснення витрат (відсутні акт прийому-передачі юридичних послуг, платіжне доручення та квитанції про сплату за надані послуги тощо); заявлені судові витрати були недоцільні або не обов`язкові (не підтверджена нагальна потреба у вивченні додаткових джерел права, завищений обсяг часу на технічну підготовку документів тощо).
У п.135 постанови від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21 Велика Палата Верховного Суду зауважила, що «не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність».
У додатковій постанові Верховного Суду від 08 вересня 2021 року у справі № 206/6537/19 (провадження № 61-5486св21) зазначено, що попри волю сторін договору визначати розмір гонорару адвоката, суд не позбавлений права оцінювати заявлену до відшкодування вартість правничої допомоги на підставі критеріїв співмірності, визначених частиною четвертою статті 137 ЦПК України.
Суди мають враховувати, що згідно з п.6 ч.1 ст.3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність.
При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.
Відповідно до висновків Верховного Суду у постановах: від 19 січня 2023 року у справі № 345/136/18, від 22 березня 2023 року у справі № 758/6113/19, зазначено, що суд, з урахуванням конкретних обставин, зокрема, ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи. Відмова стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні витрат на професійну правничу допомогу адвоката з підстав непов`язаності, необґрунтованості та непропорційності до предмета спору не свідчить про порушення норм процесуального законодавства, навіть, якщо відсутнє клопотання відповідачів про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
У постанові від 22 березня 2023 року у справі № 758/6113/19 Верховний Суд, зменшуючи розмір заявленої до стягнення суми витрат на правову допомогу, за відсутності клопотання іншої сторони про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, зазначив, що такий критерій, як обґрунтованість та пропорційність (співмірність) розміру витрат на оплату послуг адвоката до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі, чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес, суд має враховувати як відповідно до п.4 ч.3 ст.137 ЦПК України (у разі недотримання - суд за клопотанням іншої сторони зменшує розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу), так і відповідно до п.2 ч.3 ст.141 цього Кодексу (у разі недотримання - суд за клопотанням сторони або з власної ініціативи відмовляє у відшкодуванні витрат повністю або частково при здійсненні розподілу).
25 березня 2026 року представник ПрАТ «СК «АРКС» - адвокат Шишлов О.Є. надіслав до Київського апеляційного суду заперечення проти заявленого адвокатом Чабан І.В. розміру витрат на професійну правову допомогу, понесеного позивачкою ОСОБА_1 під час апеляційного розгляду справи.
Колегія суддів вважає, що у даному випадку витрати на правову допомогу в сумі 12 000 грн 00 коп. не відповідають критерію розумної необхідності таких витрат, адже: фактично справа даної категорії є незначної складності; по суті спору в апеляційному суді адвокатом Чабан І.В. було складено лише один процесуальний документ (відзив на апеляційну скаргу) і вирішення цієї справи не потребувало особливих процесуальних дій та заходів сторони позивачки, оскільки справа є типовою в масштабах України. 
Таким чином, колегія суддів, з урахуванням критеріїв обґрунтованості та пропорційності (співмірності), приходить до висновку про стягнення із ПрАТ «СК «АРКС» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у суді апеляційної інстанції в розмірі 5 000 грн 00 коп.
Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах, 
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу представника приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «АРКС» - адвоката Шишлова Олександра Євгеновича залишити без задоволення.
Рішення Подільського районного суду міста Києва від 16 грудня 2025 року залишити без змін.
Стягнути з приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «АРКС» на користь ОСОБА_1 5 000 (п`ять тисяч) грн 00 коп. витрат на професійну правничу допомогу.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених у п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Головуючий

Судді: