ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1892/26 Справа № 175/15251/24 	  	Суддя у 1-й інстанції - Бойко О. М. Суддя у 2-й інстанції - Свистунова О. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2026 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого – Свистунової О.В.,
суддів: Пищиди М.М., Макарова М.О.,
за участю секретаря – Піменової М.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро
апеляційну скаргу  ОСОБА_1 
на рішення Дніпровського районного суду Дніпропетровської області від 28 травня 2025 року 
у справі за позовом ОСОБА_1 до Дніпровської філії Товариства з обмеженою відповідальністю «Газорозподільні мережі України», третя особа – Акціонерне товариство «Оператор Газорозподільної системи «Дніпрогаз» про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою , –      

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2024 року  ОСОБА_1  звернувся до Дніпровського районного суду Дніпропетровської області з позовом до Дніпровської філії Товариства з обмеженою відповідальністю «Газорозподільні мережі України», третя особа – Акціонерне товариство «Оператор Газорозподільної системи «Дніпрогаз» про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою.
Позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що ОСОБА_1 , є власником земельної ділянки площею 0,2485 га, яка розташована по АДРЕСА_1 цільове призначення якої для ведення особистого селянського господарства.
Згідно державного акту на право власності на земельну ділянку №6701 від 14 липня 1996 р. є власником земельної ділянки площею 0,2485 га.
По даній земельній ділянці проходить інженерні мережі та комунікації (надземний газопровід) довжиною 54 м., прокладений на окремо розташованих опорах (далі-газопровід), що перебуває на балансі та обслуговується Дніпровською філією ТОВ «Газорозподільні мережі України».
Позивач зазначав, що ніяких договорів про користування цією ділянкою між позивачем та відповідачем укладено не було. Газопровід порушує права позивача як власника використовувати належну йому земельну ділянку за призначенням.
Через наявність інженерних мереж та комунікацій, що належать
відповідачу, позивач обмежений у здійсненні будь-яких господарсько-будівельних роботах (зведення теплиць, парканів, зрошувальних систем або прокладення інших комунікацій). До того через опори створюються перешкоди для вільного переміщення по ділянці та обмеження доступу до окремих її частин.
Враховуючи вищевикладене звернувся до суду із позовом в якому просив суд зобов`язати Дніпровську філію ТОВ «Газорозподільні мережі України» усунути перешкоди ОСОБА_1 в користуванні земельною ділянкою площею 0,2485 га, яка розташована по АДРЕСА_1 та належить йому на підставі Державного акту про право власності на земельну ділянку №6701 від 14 липня 1996 р., шляхом демонтування газової труби із земельної ділянки та перенесення газопроводу за межі земельної ділянки позивача. 
Рішенням Дніпровського районного суду Дніпропетровської області від 28 травня 2025 року у задоволені позову - відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі  ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити його позов.
Апеляційна скарга обґрунтовувалась тим, що судом першої інстанції неповно з`ясовані обставини, що мають значне значення для справи та зроблено висновки, що не відповідають фактичним обставинам справи. 

У відзиві відповідач просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції — без змін.

У відповіді на відзив ОСОБА_1 просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити його позов.

Колегія суддів звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом сторони у справі повідомлені належним чином у відповідності до вимог статей 128-130 ЦПК України, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень та довідками про отримання документів в Електронному суді.
Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 , є власником земельної ділянки площею 0,2485 га, яка розташована по АДРЕСА_1 цільове призначення якої для ведення особистого селянського господарства.

Згідно державного акту на право власності на земельну ділянку №6701 від 14 липня 1996 р. є власником земельної ділянки площею 0,2485 га.
По даній земельній ділянці проходить інженерні мережі та комунікації (надземний газопровід) довжиною 54 м, прокладений на окремо розташованих опорах (далі-газопровід), що перебуває на балансі та обслуговується Дніпровською філією ТОВ «Газорозподільні мережі України».
Взаємовідносини між сторонами врегульовано Кодексом газорозподільних систем, затвердженим Постановою НКРЕКП від 30.09.2015 року №2494, Типовим договором розподілу природного газу, затвердженим Постановою НКРЕКП від 30.09.2015 року №2494.
ТОВ «ГРМУ» в особі Дніпровської філії надає послуги з розподілу природного газу до домоволодіння за адресою: АДРЕСА_2 .
Згідно відомостей Дніпровської філії ТОВ «Газорозподільні мережі України», за зазначеною адресою власником земельної ділянки є ОСОБА_1 , що підтверджується відомостями з державного реєстру речових прав. За вказаною адресою підприємством ТОВ «ГРМУ» відкрито особовий рахунок № НОМЕР_1 .
У травні 1995 році по АДРЕСА_3 було почато роботи з газифікації, а саме: будівництва газопроводу низького тиску для газифікації житлових будинків, що розташовані поруч.
Замовником зазначеної газифікації була ініціативна група мешканців (кооператив) АДРЕСА_3 , представником якої був ОСОБА_1 .
Так, для газифікації було складено робочий проєкт, у відповідності до якого виконані роботи з газифікації на зазначених вулицях.
Крім того, позивач, ОСОБА_1 є замовником технічних умов №1654/5 від 12.09.1995 року та проєкту газифікації свого власного будинку АДРЕСА_4 .
У відповідності до технічних умов №1654/5 від 12.09.1995 року, проектантом було розроблено проєктну документацію, яку було затверджено та на підставі якої, був прокладений розподільчий газопровід.
Зазначений розподільчий газопровід низького тиску був введений в експлуатацію 25 березня 1996 року відповідно до «Акту прийому газопроводів в експлуатацію», де представником замовника та головою комісії є Гусейнов С.М.
Претензій щодо газифікації та щодо місця розташування прокладеного розподільчого газопроводу позивачем висунуто не було, хоча з фактичним розташуванням газопроводу, в тому числі й з тим, що газопровід проходить через його земельну ділянку він був обізнаний.
Позивач був не тільки обізнаний про те, що через його ділянку проходить газопровід, а і у відповідності до проєктної документації від цього газопроводу проходить безпосередньо газопровід до його власного будинку.
Крім того, заявляючи позовні вимоги щодо демонтування газової труби із земельної ділянки та перенесення газопроводу за межі земельної ділянки позивача, останній у своєму позові не зазначав куди саме має бути винесений газопровід, на яку саме ділянку, не аналізуючи також чи мається технічна можливість для такого перенесення, адже цей газопровід є частиною цілої газової мережі.
Відповідач, як і позивач, не є розпорядником зазначеного майна та немає право їм розпоряджатися, тому що у березні 1996 року ОСОБА_1 від імені кооперативу по будівництву газопроводу передає у власність держави та на баланс ВАТ «Дніпрогаз»: підземний газопровід низького тиску в 57мм - 128 м; в 76 мм - 34 м; в 89 мм - 117 м; 152 мм - 204 м; 219 мм - 76 м; по вул. Комсомольській та провулку Комсомольському, надземний газопровід низького тиску в 57 мм - 11/4 м; 76 мм - 689 м; 89 мм - 3082 м; 108 мм - 574 м по АДРЕСА_3 , підземний газопровід середнього тиску 108 - 19,6 м по АДРЕСА_5 .
У липні 1999 року було завершено приватизацію ВАТ «Дніпрогаз», про що є наказ №12/69-3ВП від 20.07.1999 року Регіонального відділення фонду держмайна України по Дніпропетровської області.
В той же час, майно та газопроводи, що є складовою газорозподільчої системи так і залишилися у власності Держави та приватизації не підлягали. Тобто зазначений газопровід входить до складу державного майна.
Пунктом 4 глави 4 розділу III Кодексу газорозподільних систем, затвердженим постановою НКРЕКП №2494 від 30.09.2015 року встановлено, що власники або користувачі земельної ділянки, органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, Оператори ГРМ вживають заходів щодо охорони земель та дотримання встановлених обмежень у використанні земель охоронних зон об?єктів ГРМ.
Відповідно до пункту 5 глави 4 розділу ІІІ Кодексу ГРМ земельні ділянки, що входять до охоронних зон, використовуються власниками, орендарями земельних ділянок, землевласниками та землекористувачами з обов`язковим дотриманням вимог цього Кодексу.
Частиною першою статті 11 Закону України «Про трубопровідний транспорт» встановлено, що до земель трубопровідного транспорту належать земельні ділянки, на яких збудовано наземні і надземні трубопроводи та їх споруди, а також наземні споруди підземних трубопроводів.
Уздовж трубопроводів встановлюються охоронні зони. Земля в межах охоронних зон не вилучається, а використовується з обмеженнями (обтяженнями) відповідно до закону або договору. Порядок встановлення, розмір та режим використання охоронної зони об?єкта трубопровідного транспорту визначаються законодавством України (частину друга статті 11 Закону України «Про трубопровідний транспорт»).
Така практика узгоджується із Постановою Верховного Суду від 09 лютого 2023 року по справі №265/8138/19.
Пунктом 4 глави 1 розділу IV Кодексу газорозподільних систем, затвердженим постановою НКРЕКП №2494 від 30.09.2015 року встановлено, що «у разі будівництва будь-яких будівель, споруд, доріг, мостів, інших об?єктів архітектури, що потребує перенесення об?єктів (складових) газорозподільної системи, роботи та супутні послуги, пов?язані з перенесенням об?єктів (складових) газорозподільної системи, забезпечуються Оператором ГРМ за рахунок коштів замовників будівництва.»
Пунктами 1-4 глави 2 розділу IV Кодексу газорозподільних систем визначається План розвитку газорозподільної системи:
«1. З метою забезпечення безпеки, надійності та якості розподілу (газопостачання) природного газу газорозподільною системою та з урахуванням законодавства з питань охорони довкілля та заходів з підвищення енергоефективності, передбачених Законом України «Про енергетичну ефективність», Оператор ГРМ щороку до 31 липня розробляє та подає на затвердження Регулятору план розвитку газорозподільної системи на наступні 10 років, а після затвердження розміщує його на своєму вебсайті. Оператор ГРМ подає Регулятору плани розвитку з урахуванням положень цього пункту окремо на частину місць провадження господарської діяльності Оператора ГРМ, на яку встановлено окремий тариф на послуги розподілу природного газу.
2. Розвиток газорозподільної системи провадиться з урахуванням розвитку адміністративної території, на якій знаходиться ця система, поточної та майбутньої потреби в природному газі та довготривалої працездатності газорозподільної системи.
3. Плануючи розвиток газорозподільної системи, Оператор ГРМ здійснює дослідження потреби ринку в новій газорозподільній інфраструктурі.
При підготовці десятирічного плану розвитку газорозподільної системи Оператор ГРМ робить обґрунтовані припущення стосовно росту обсягів споживання природного газу.
4. Десятирічний план розвитку газорозподільної системи повинен визначати: основні об?єкти газової інфраструктури, будівництво або реконструкція яких є доцільною в наступні десять років; перелік нових інвестицій, які повинні бути здійснені протягом наступних трьох років,
та планові джерела їх інвестування; строки реалізації всіх інвестиційних проектів…».
Постановою НКРЕКП від 27.12.2023 №2529, визначено планові джерела фінансування плану розвитку 2023-2032 Дніпровської філії Товариство з обмеженою відповідальністю «Газорозподільні мережі України».
У зазначеній Постанові НКРЕКП не заплановані витрати бюджет на перенесення газопроводу по провулку Сагайдачному, буд. 7 а м. Підгородне.
Виходячи із зазначеного всі роботи із перенесення газопроводу, а саме: проєктні, інженерно-технічні виконуються за рахунок замовника таких робіт, в даному випадку такі роботи можуть бути виконані за рахунок позивача, у разі наявності технічної можливості.
Колегія суддів звертає увагу, що позивач не позбавлений права звернутися до Товариства з обмеженою відповідальністю «Газорозподільні мережі України» в особі Дніпровської філії ТОВ «Газорозподільні мережі України» із відповідною заявою та за власний кошт замовити розробку робочого проєкту.
Посилання апелянта на те, що предметом позову є усунення перешкод у здійсненні права користування, що виникли внаслідок наявності газопроводу, а не сам факт його розміщення, відповідно до ст. 391 ЦК України , колегія суддів не приймає до уваги.
Відповідно до статті 391 Цивільний кодекс України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном (негаторний позов). Водночас обов`язковою умовою задоволення таких вимог є наявність об`єктивно існуючих, протиправних перешкод у користуванні майном, які не пов`язані з позбавленням володіння.
Як встановлено судом першої інстанції, апелянт був обізнаний із фактичним розташуванням розподільчого газопроводу, у тому числі з тим, що він проходить через його земельну ділянку, та протягом тривалого часу не висував жодних заперечень чи претензій ані щодо газифікації, ані щодо місця прокладення газопроводу. 
Така поведінка свідчить про відсутність спору щодо самого факту розміщення об`єкта та сприйняття його існування як допустимого.
З огляду на це, сам по собі факт наявності газопроводу на земельній ділянці, про який позивач знав і який тривалий час не оскаржувався, не може автоматично свідчити про наявність неправомірних перешкод у користуванні земельною ділянкою. 
Позивачем у ході розгляду справи не було доведено належними та допустимими доказами, у чому саме полягають конкретні, реальні та істотні обмеження його права користування, які виникли саме внаслідок протиправних дій відповідача.
Таким чином, довід апеляційної скарги фактично зводиться до формального посилання на правову кваліфікацію вимог за статтею 391 ЦК України, однак не спростовує встановлених судом обставин щодо відсутності доведених перешкод у здійсненні права користування земельною ділянкою та не дає підстав для скасування оскаржуваного рішення.
Посилання апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не зазначив, яка законодавча норма передбачає обов`язок апелянта висунути будь-які претензії з приводу розташування газопроводу ще під час його прокладення, колегія суддів не приймає до уваги, зважаючи на наступне.
Суд першої інстанції не покладав в основу рішення висновок про існування спеціальної законодавчої норми, яка прямо зобов`язує власника земельної ділянки висувати претензії саме під час прокладення газопроводу. Обставина відсутності заперечень з боку апелянта була врахована судом першої інстанції не як порушення ним певного обов`язку, а як доказ його обізнаності з розташуванням об`єкта та фактичного ставлення до такого розміщення.
Відповідно до статей 12, 81 Цивільний процесуальний кодекс України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. 
Тому саме на позивача покладається обов`язок довести наявність протиправних перешкод у здійсненні права користування земельною ділянкою.
Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово згадував про категорію стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18, від 18 листопада 2019 року у справі № 902/761/18, від 04 грудня 2019 року у справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19). 
Така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 серпня 2022 року у справі № 910/11027/18.
При цьому положення статті 391 Цивільний кодекс України передбачають право власника вимагати усунення перешкод, однак реалізація такого права можлива за умови доведення факту існування саме неправомірних дій відповідача та реального обмеження правомочностей власника.
Отже, суд першої інстанції не виходив із того, що апелянт був зобов`язаний заявляти претензії під час прокладення газопроводу. Натомість відсутність будь-яких заперечень у період будівництва та тривалий час після завершення робіт обґрунтовано оцінені судом як обставина, що свідчить про відсутність спору щодо правомірності розміщення об`єкта та ставить під сумнів доводи про наявність перешкод, які нібито виникли лише з факту його існування.
Таким чином, зазначений довід апеляційної скарги ґрунтується на неправильному тлумаченні мотивів судового рішення та не спростовує його висновків по суті спору.
Зважаючи на вищевикладене, та враховуючи те, що саме позивач особисто був замовником технічних умов №1654/5 від 12.09.1995 року та проекту газифікації будинку АДРЕСА_4 у вересні 1995 року та був згоден із проєктом та повністю прийняв газопровід у експлуатацію у складі комісії, будучи головою комісії; вказаний газопровід був збудований у відповідності до проекту та прийнятий в експлуатацію, що підтверджується Актом прийомки газопроводів в експлуатацію від 25 березня 1996 року, в якому є підпис ОСОБА_1 ; претензій щодо газифікації та щодо місця розташування прокладеного розподільчого газопроводу позивачем висунуто не було, хоча з фактичним розташуванням газопроводу ОСОБА_1 був обізнаний, в тому числі й з тим, що газопровід проходить через його земельну ділянку, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення позову.

Посилання апелянта в апеляційній скарзі на те, що рішення постановленез неповним з`ясуванням судом обставин справи, не можуть бути прийняті до уваги колегією суддів, оскільки не спростовують висновки суду та встановлені ним обставини, яким суд першої інстанції дав належну правову оцінку, а зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці та особистого тлумачення заявником норм права.
Відповідно до вимог статті 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що з`ясувавши в достатньо повному об`ємі права та обов`язки сторін, обставини справи, перевіривши доводи та давши їм правову оцінку, суд першої інстанції ухвалив рішення, що відповідає вимогам закону. 

Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами.

Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи викладене, колегія суддів проходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення – без змін.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 259, 268, 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів, –

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Дніпровського районного суду Дніпропетровської області від 28 травня 2025 року – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Вступна та резолютивна частини постанови проголошена 25 лютого 2026 року.
Повний текст судового рішення складено 27 лютого 2026 року.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді: М.М. Пищида

М.О. Макаров