09.03.26
22-ц/812/607/26
Єдиний унікальний номер судової справи 490/43/6
Номер провадження 22-ц/812/607/26
Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.

Постанова
Іменем України

09 березня 2026 року      місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,
суддів: Коломієць В.В., Тищук Н.О., 

з секретарем судового засідання Богуславською О.М.,

за участі: 
представника заявника ОСОБА_1 – адвоката Шлінчука А.І.,

переглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції за апеляційною скаргою  ОСОБА_1  ухвалу, яка постановлена Центральним районним судом міста Миколаєва 08 січня 2026 року, під головуванням судді Саламатіна О.В. в приміщені цього ж суду у цивільній справі за заявою  ОСОБА_1 про видачу судового наказу про стягнення з Військової частини НОМЕР_1 нарахованої, але не виплаченої заробітної плати,

УСТАНОВИЛА:

У січні 2026 року ОСОБА_1 звернувся до Центрального районного суду міста Миколаєва в порядку наказного провадження із заявою про видачу судового наказу за вимогою про стягнення з Військової частини НОМЕР_1 нарахованої, але не виплаченої заробітної плати. 
В обґрунтування вимог заяви зазначено, що ОСОБА_1 є військовослужбовцем.
Оскільки за період проходження заявником військової служби військова частина виплачувала заявнику додаткову винагороду, як частину заробітної плати, не в повному обсязі, ОСОБА_1 звернувся до неї з позовом про покладення обов`язку на Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити належну йому додаткову винагороду.
Рішенням Вінницького окружного адміністративного від 01 жовтня 2025 року у справі №120/4323/25 позов ОСОБА_1 задоволено частково. Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 в повному обсязі додаткову винагороду за період з 01 червня 2024 року по 09 вересня 2024 року, з 08 листопада 2024 року по 26 червня 2025 року.
20 жовтня 2025 року заявник отримав лист, яким військова частина повідомила його, що на виконання вищевказаного судового рішення нею було нараховано до виплати 194 301 грн. 08 коп. додаткової винагороди.
Між тим, натепер нарахована військовою частиною додаткова винагорода в розмірі 194 301 грн. 08 коп. так і не виплачена заявнику.
Посилаючись на викладенні обставини, ОСОБА_1 просив видати судовий наказ про стягнення на його користь з Військової частини НОМЕР_1 заборгованість по заробітній платі (додатковій винагороді) в сумі 194 301 грн. 08 коп.
Ухвалою Центрального районного суду міста Миколаєві від 08 січня 2026 року відмовлено у видачі судового наказу за заявою ОСОБА_1 .
Ухвала районного суду мотивована тим, що зі змісту заяви та доданих до неї документів вбачається, що фактично заявником заявлено вимогу про видачу судового наказу на стягнення заборгованості, яка вже була стягнута з боржника рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 01 жовтня 2025 року, ухваленим у справі №120/4323/25, яким було частково задоволено адміністративний позов ОСОБА_1 та зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 в повному обсязі додаткову грошову винагороду, передбачену постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану», у розмірі, збільшеному до 100 000 гривень в розрахунку на місяць, за безпосередню участь у бойових діях, дням перебування на стаціонарному лікуванні та у відпустці, внаслідок поранення, пов`язаного із захистом Батьківщини, за період з 01 червня 2024 року по 09 вересня 2024 року, з 08 листопада 2024 року по 26 червня 2025.
Таким чином, судом встановлено, що заявником заявлено вимогу не передбачену ст.161 ЦПК України.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, просив ухвалу районного суду скасувати, та задовольнити його заяву, видавши судовий наказ.
Апеляційна скарга мотивована тим, що заява ОСОБА_1 про видачу судового наказу цілком відповідає вимогам, визначеним п.1 ч.1 ст.161 ЦПК України, оскільки на виконання рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 01 жовтня 2025 року військова частина нарахувала, але не виплатила заявнику заборгованість із заробітної плати (додаткової винагороди).
Згідно з ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.
Відповідно до положень ч.ч.1,2,3,5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із вимогами ч.1 ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Судове рішення (ухвала) таким вимогам відповідає в повному обсязі.
Так, забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року за №3477-IV застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.
За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі – Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.
При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.
Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.
Статтею 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Відмовляючи заявнику ОСОБА_1 у видачі судового наказу, суд першої інстанції виходив із того, що заявником заявлено вимогу не передбачену ст.161 ЦПК України, оскільки останній порушував питання про стягнення коштів, які вже були стягнуті з боржника рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 01 жовтня 2025 року у справі №120/4323/25
Колегія суддів погоджується з вищевказаним висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.
Так з матеріалів справи вбачається, що рішенням Вінницького окружного адміністративного від 01 жовтня 2025 року у справі №120/4323/25 задоволено частково позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та покладення обов`язку вчинити дії.
Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не виплати  ОСОБА_1  в повному обсязі додаткової грошової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану», у розмірі, збільшеному до 100 000 грн. в розрахунку на місяць, за безпосередню участь у бойових діях та дням перебування на стаціонарному лікуванні та відпустці, внаслідок поранення, пов`язаного із захистом Батьківщини, за період з 01 червня 2024 року по 09 вересня 2024 року, з 08 листопада 2024 року по 26 червня 2025.
Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 в повному обсязі додаткову грошову винагороду, передбачену постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану», у розмірі, збільшеному до 100 000 грн. в розрахунку на місяць, за безпосередню участь у бойових діях, дням перебування на стаціонарному лікуванні та у відпустці, внаслідок поранення, пов`язаного із захистом Батьківщини, за період з 01 червня 2024 року по 09 вересня 2024 року, з 08 листопада 2024 року по 26 червня 2025 року.
Згідно з ч.3 ст.19 ЦПК України наказне провадження призначене для розгляду справ за заявами про стягнення грошових сум незначного розміру, щодо яких відсутній спір або про його наявність заявнику невідомо.
Відповідно до ч.ч.1,2 ст.160 ЦПК України судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених ст.161 цього Кодексу.
Частиною 1 пункту 1 статті 161 ЦПК України передбачено, що судовий наказ може бути видано, якщо  заявлено вимогу про стягнення нарахованої, але не виплаченої працівникові суми заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку.
Відповідно до ч.1 ст.165 ЦПК України передбачені підстави для відмови у видачі судового наказу, зокрема суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо:
1) заява подана з порушеннями вимог статті 163 цього Кодексу;
2) заяву подано особою, яка не має процесуальної дієздатності, не підписано або підписано особою, яка не має права її підписувати, або особою, посадове становище якої не вказано;
2-1) заяву подано особою, яка відповідно до частини шостої статті 14 цього Кодексу зобов`язана зареєструвати електронний кабінет, але не зареєструвала його;
3) заявлено вимогу, яка не відповідає вимогам статті 161 цього Кодексу;
4) наявні обставини, передбачені частиною першою статті 186 цього Кодексу;
5) з моменту виникнення права вимоги пройшов строк, який перевищує позовну давність, встановлену законом для такої вимоги, або пройшов строк, встановлений законом для пред`явлення позову в суд за такою вимогою;
6) судом раніше виданий судовий наказ за тими самими вимогами, за якими заявник просить видати судовий наказ;
7) судом раніше відмовлено у видачі судового наказу з підстав, передбачених пунктами 3-6 частини першої цієї статті;
8) із поданої заяви не вбачається виникнення або порушення права грошової вимоги, за якою заявником подано заяву про видачу судового наказу;
9) заяву подано з порушенням правил підсудності.
Відповідно до вимог ч.2 ст.167 ЦПК України, за результатами розгляду заяви про видачу судового наказу суд видає судовий наказ або постановляє ухвалу про відмову у видачі судового наказу.
Висновок суду першої інстанції про відмову у видачі судового наказу відповідно до п.3 ч.1 ст.165 ЦПК України, відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи, оскільки заявник фактично просить стягнути вже стягнуті за судовим рішенням кошти, що в розумінні п.1 ч.1 ст.161 ЦПК України. не є нарахованою, але не виплаченою працівникові сумою заробітної плати.
До того ж, на думку колегії суддів, сума, яку суд зобов`язав військову частину нарахувати та виплатити заявнику, може бути стягнута, але не в рамках наказного провадження, а шляхом виконання цього судового рішення через приватного виконавця чи державну виконавчу службу. 
За такого, доводи апеляційної скарги про те, що оскаржувана ухвала суду першої інстанції не відповідає вимогам ЦПК України, є необґрунтованими.
Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст.367,374,375,381,382 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Ухвалу Центрального районного суду міста Миколаєва від 08 січня 2026 року – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий       Т.В. Серебрякова 

Судді:        В.В. Коломієць

Н.О. Тищук 

Повний текст судового рішення
складено 13 березня 2026 року