ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД 
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116 (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"02" квітня 2026 р. Справа№ 917/354/25
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого: Мальченко А.О.
суддів: Михальської Ю.Б. 
Тищенко А.І. 

при секретарі судового засідання Линник А.М.,
розглянувши матеріали апеляційної скарги Фізичної особи-підприємця Онанко Світлани Миколаївни
на рішення Господарського суду міста Києва від 18.12.2025
у справі №917/354/25 (суддя Курдельчук І.Д.)
за позовом Фізичної особи-підприємця Онанко Світлани Миколаївни 
до Регіонального відділення Фонду державного майна України по Полтавській та Сумській областях (відповідач - 1) 
Фонду Державного майна України (відповідач - 2) 
за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача Пенсійний фонд України, 
про визнання недійсними наказів,
за участю представників сторін згідно з протоколом судового засідання, -

ВСТАНОВИВ:
Фізична особа-підприємець Онанко Світлана Миколаївна (далі також - Підприємець) звернулась до Господарського суду міста Києва з позовом до Регіонального відділення Фонду державного майна України по Полтавській та Сумській областях (далі також - РВ ФДМУ) та Фонду Державного майна України (далі також - ФДМУ) про визнання недійсним наказу Фонду державного майна України від 15.01.2024 №47 «Про внесення змін до наказу Фонду державного майна України від 04.01.2022 №1 «Про затвердження переліків об`єктів малої приватизації, що підлягають приватизації» (із змінами)» в частині: «Частина нежитлового приміщення загальною площею 64,6 кв. м, що складає 144/1000 частки приміщення, АДРЕСА_1, приміщення 1, Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області, код за ЄДРПОУ 13967927, Регіональне відділення Фонду по Полтавській та Сумській областях» в редакції наказу Фонду державного майна України від 19.03.2024 № 548 «Про внесення змін до наказу Фонду державного майна України від 04.01.2022 №1 «Про затвердження переліків об`єктів малої приватизації, що підлягають приватизації» (із змінами) в частині: «Частина нежитлового приміщення загальною площею 64,6 кв. м, що складає 144/1000 частки приміщення, АДРЕСА_1, Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області, код за ЄДРПОУ 13967927, Регіональне відділення Фонду по Полтавській та Сумській областях» та визнання недійсним наказу Регіонального відділення Фонду державного майна України по Полтавській та Сумській областях від 18.01.2024 № 21 «Про прийняття рішення про приватизацію окремого майна - частина нежитлового приміщення загальною площею 64,6 кв. м, що складає 144/1000 частки приміщення» в редакції наказу Регіонального відділення Фонду державного майна України по Полтавській та Сумській областях від 21.03.2024 № 194 «Про внесення змін до наказу Регіонального відділення від 18.01.2024 № 21 «Про прийняття рішення про приватизацію окремого майна - частина нежитлового приміщення загальною площею 64,6 кв. м, що складає 144/1000 частки приміщення».
Рішенням Господарського суду міста Києва від 18.12.2025 у справі №917/354/25 у задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.
Рішення суду першої інстанції мотивовано нормами статей 4, 5, 7 Закону України «Про приватизацію державного і комунального майна», статей 7, 10, 11 Закону України «Про Фонд державного майна України», статей 177, 179, 181 ЦК України, а також встановленими судом обставинами того, що об`єкт нерухомого майна «частина нежитлового приміщення загальною площею 64,6 кв» є частиною нежитлової будівлі за адресою: АДРЕСА_1, є об`єктом цивільного обороту та належить на праві власності державі, що виключає наявність правових та фактичних підстав для визнання оспорюваних Підприємцем наказів недійсними. 
Не погоджуючись із вищезазначеним рішенням, Фізична особа-підприємець Онанко Світлана Миколаївна звернулася до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та закрити провадження у справі.
Як стверджує скаржник в апеляційній скарзі, суд першої інстанції, розглядаючи спір по суті, неправильно застосував приписи ст. 231 ГПК України та безпідставно відмовив у закритті провадження у справі у зв`язку з порушенням правил предметної юрисдикції.
Суд першої інстанції помилково встановив, що документом, який підтверджує право власності на нерухоме майно, є Витяг з Державного реєстру речових прав, а передавальний акт є підставою для реєстрації права власності (пункт 7.26 оскаржуваного рішення), коли Передавальний акт від 28.03.2023 відповідно до ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції в редакції від 01.01.2024) у законному порядку не міг бути підставою для реєстрації права власності у нежитловому приміщенні, а отже, Витяг з Державного реєстру речових прав від 16.02.2024, на який посилається суд, не є документом, що підтверджує право власності на нерухоме майно. Суд проігнорував ту обставину, що рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 14.03.2025 у справі № 753/18656/24 (№ у ЄДРСР - 126082616), яке набрало законної сили, і є обов`язковим до виконання на всій території України встановлено, що у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно є неіснуючі об`єкти нерухомості.
Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції не дослідив:
1) Копію договору купівлі-продажу від 15.11.2005, копію витягу з Державного реєстру правочинів від 15.11.2005 та копію витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 20.01.2006 про те, що державна власність знаходиться у нежитловій будівлі за адресою: АДРЕСА_1.
2) Копію листа Дарницької окружної прокуратури від 15.07.2025 № 52-1341-24 (згідно зі штрих-кодом № 46-4093ВИХ-25), у якому зазначені ЄУН судових справ стосовно скасування державної реєстрації неіснуючих об`єктів нерухомості у Дарницькому районі м. Києва.
3) Роздруківку із ЄДРСР рішення Дарницького районного суду м. Києва від 14.03.2025 у справі № 753/18656/24 (№ № у ЄДРСР - 126082616), яке набрало законної сили, і є обов`язковим до виконання на всій території України, де встановлено, що у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно є неіснуючі об`єкти нерухомості, та скасована державна реєстрація неіснуючого об`єкта нерухомості.
Відповідно до Витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12.01.2026 апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Онанко Світлани Миколаївни передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючого судді Мальченко А.О., суддів Тищенко А.І., Михальської Ю.Б.
12.01.2026 через підсистему «Електронний суд» до Північного апеляційного господарського суду від скаржника надійшло клопотання про врахування описок, які допущені останнім в апеляційній скарзі.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 19.01.2026 витребувано у Господарського суду міста Києва матеріали справи № 917/354/25. Відкладено вирішення питання щодо подальшого руху апеляційної скарги Фізичної особи-підприємця Онанко Світлани Миколаївни на рішення Господарського суду міста Києва від 18.12.2025 у справі № 917/354/25 до надходження матеріалів справи з Господарського суду міста Києва.
29.01.2026 матеріали справи № 917/354/25 надійшли до Північного апеляційного господарського суду та були передані головуючому судді.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 03.02.2026, задоволено клопотання Фізичної особи-підприємця Онанко Світлани Миколаївни та звільнено її від сплати судового збору за розгляд апеляційної скарги на рішення Господарського суду міста Києва від 18.12.2025 у справі № 917/354/25, поновлено Фізичній особі-підприємцю Онанко Світлані Миколаївні пропущений процесуальний строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду міста Києва від 18.12.2025 у справі № 917/354/25, відкрито апеляційне провадження за апеляційної скаргою та призначено її розгляд на 05.03.2026. Учасникам апеляційного провадження встановлено строк для подання відзивів на апеляційну скаргу до 20.02.2026. 
16.02.2026 через підсистему «Електронний суд» до Північного апеляційного господарського суду від ФДМУ надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому ФДМУ просить залишити апеляційну скаргу Підприємця без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін. Наголошує на безпідставності доводів апелянта про те, що спір віднесено до юрисдикції адміністративних судів, оскільки питання юрисдикції у даній справі вже вирішено і має преюдиційне значення. Постановою Східного апеляційного господарського суду від 02.04.2025 у цій справі було скасовано ухвалу місцевого суду про відмову у відкритті провадження. Апеляційний суд чітко встановив, що даний спір підлягає вирішенню саме за правилами господарського судочинства, оскільки оскаржувані накази є актами індивідуальної дії, спрямованими на реалізацію цивільного права держави як власника на відчуження майна.
Об`єкт, щодо якого прийнято оспорювані накази (частина нежитлового приміщення, 64,6 кв.м, 144/1000 частки будівлі), є об`єктом державної власності, що підтверджується: записом у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (номер 53742744); технічним паспортом від 21.11.2023 (ТІ 01:1007-4822-7693-9501); реєстрацією об`єкта як такого, що перебуває на балансі ГУ ПФУ в Полтавській області; наявністю правовстановлюючого документа - договору купівлі-продажу ВСЕ/933486 від 15.11.2005. 
Відтак, твердження позивача про те, що приватизується «неіснуючий об`єкт» є необґрунтованим і спростовується об`єктивними доказами: наявністю об`єкта у технічній інвентаризації та державному реєстрі прав; наявністю кадастрового номеру та опису приміщення; самим фактом проведення аукціону та визнання переможця (ОСОБА_1), якими підтверджується існування такого об`єкта приватизації.
Аналізуючи позовну заяву та докази, які надає Позивач, можна зробити обґрунтований висновок про те, що Позивачем не доведено порушення його права або охоронюваного законом інтересу. Відсутність порушеного або оспорюваного права Позивача є самостійною підставою для ухвалення судового рішення про відмову в задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин. Аналогічні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 07.04.2021 у справі №910/1255/20 та від 21.04.2021 у справі № 904/5480/19.
17.02.2026 через підсистему «Електронний суд» до Північного апеляційного господарського суду від РВ ФДМУ надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому РВ ФДМУ просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення, - без змін, оскільки рішення Господарського суду міста Києва від 02.10.2025 у справі № 910/8377/25 повністю відповідає вимогам статті 236 ГПК України, а тому підстави для його скасування відсутні. Об`єкт щодо якого прийняті оспорювані накази на момент здійснення процедури приватизації був об`єктом державної власності, що підтверджується відомостями про речове майно № 53742744 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, наявними в матеріалах справи. Підставою виникнення права державної власності є договір купівлі-продажу, ВСЕ/933486, 15.11.2005, Решетилівська ДНК реєстр №4671. РВ ФДМУ погоджується з обґрунтуванням суду першої інстанції, викладеним у пунктах 7.15 - 7.24 рішення господарського суду від 18.12.2025, а твердження позивача, викладені у позовній заяві щодо «неіснуючого об`єкта нерухомості», не ґрунтуються на належних та допустимих доказах в розумінні положень статей 76, 77 ГПК України.
05.03.2026 через підсистему «Електронний суд» до Північного апеляційного господарського суду від позивача надійшло клопотання про витребування доказів, у якому Підприємець ставить питання про необхідність витребування у відповідача платіжного документу про сплату 72360,00 грн на виконання умов договору купівлі-продажу від 15.11.2005 №ВСЕ/933486.
За змістом статті 81 ГПК України учасник справи у разі неможливості самостійно надати докази вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений в частинах другій та третій статті 80 цього Кодексу. Якщо таке клопотання заявлено з пропуском встановленого строку, суд залишає його без задоволення, крім випадку, коли особа, яка його подає, обґрунтує неможливість його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від неї.
У клопотанні про витребування судом доказів повинно бути зазначено: 1) який доказ витребовується (крім клопотання про витребування судом групи однотипних документів як доказів); 2) обставини, які може підтвердити цей доказ, або аргументи, які він може спростувати; 3) підстави, з яких випливає, що цей доказ має відповідна особа; 4) заходи, яких особа, яка подає клопотання, вжила для отримання цього доказу самостійно, докази вжиття таких заходів та (або) причини неможливості самостійного отримання цього доказу; 5) причини неможливості отримати цей доказ самостійно особою, яка подає клопотання.
За нормами частини другої та третьої статті 80 ГПК України, позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви; відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.
Як убачається з поданого Підприємцем клопотання, платіжний документ про сплату 72360,00 грн на виконання умов договору купівлі-продажу від 15.11.2005 №ВСЕ/933486 є ключовим у з`ясуванні наявності у держави права на частину нежитлового приміщення загальною площею 64,6 кв. м, що складає 144/1000 частки приміщення, розташованого за адресою: АДРЕСА_1. Одночасно, заявником зауважено, що нею не подавалось клопотання про витребування доказів до суду першої інстанції з тієї причини, що суд першої інстанції не почав розгляд справи спочатку і закінчив підготовче провадження у занадто короткі строки.
Розглядаючи подане заявником клопотання, колегія суддів виходить з того, що Підприємець є позивачем у справі.
За змістом ч. 2 ст. 80, ч. 1 ст. 81 ГПК України, позивач зобов`язаний звернутись із клопотанням про витребування доказів разом із поданням позовної заяви. Звертаючись із заявою про витребування доказів поза межами строків, встановлених ч. 1 ст. 81 ГПК України, заявник має обґрунтувати неможливість подання відповідного клопотання у встановлені законом строки.
Надаючи оцінку обставинам неможливості звернення Підприємця до суду із клопотанням про витребування у відповідачів доказів внесення оплати за договором купівлі-продажу від 15.11.2005 №ВСЕ/933486, колегія суддів зауважує, що клопотання не містить посилань на обставини, які унеможливили подання клопотання про витребування доказів разом з позовною заявою. Тим більше, що заявник вважає цей доказ у справі - ключовим.
Також, оскільки Підприємцем не доведено здійснення судом першої інстанції процесуальних дій з порушенням вимог ГПК України, колегія суддів вважає, що «закінчення підготовчого провадження у занадто короткі строки» не є обставиною яка унеможливила подання заявником клопотання про витребування доказів разом з позовною заявою.
У зв`язку з викладеним, керуючись ч. 1 ст. 81 ГПК України, колегія суддів залишає подане Підприємцем клопотання про витребування доказів від 05.03.2026 - без задоволення.
Також, 05.03.2026 через підсистему «Електронний суд» до Північного апеляційного господарського суду від позивача надійшли заперечення проти відзиву Фонду Державного майна України та заперечення проти відзиву Регіонального відділення Фонду державного майна України по Полтавській та Сумській областях.
У поданих запереченнях Підприємець не погоджується з доводами відзивів на апеляційну скаргу, поданими ФДМУ та РВ ФДМУ про те, що нею обрано неефективний спосіб захисту. Вважає недоведеними обставини належності частини нежитлового приміщення загальною площею 64,6 кв. м, що складає 144/1000 частки приміщення, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 до державної власності, оскільки у матеріалах справи відсутні докази оплати державою цієї частки на виконання умов договору купівлі-продажу від 15.11.2005 №ВСЕ/933486. Наполягає, що об`єктом приватизації виступає неіснуючий об`єкт нерухомого майна, і така приватизація безпосередньо зачіпає її права на спільне майно нежитлової будівлі та його обслуговування. 
Також, Підприємець не погоджується з доводами відзивів про те, що постанова Східного апеляційного господарського суду від 02.04.2025 має преюдиційне значення.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 31.03.2026 задоволено клопотання Фізичної особи-підприємця Онанко Світлани Миколаївни від 30.03.2026 про її участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції. 
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 05.03.2026, розгляд апеляційної скарги Фізичної особи-підприємця Онанко Світлани Миколаївни на рішення Господарського суду міста Києва від 18.12.2025 у справі № 917/354/25, за клопотанням позивача, відкладено на 02.04.2026.
01.04.2026 через підсистему «Електронний суд» до Північного апеляційного господарського суду від позивача надійшло клопотання про доповнення заперечень проти клопотань, доводів і міркувань, які заявлені у відзиві ФДМУ на апеляційну скаргу, а також клопотання про доповнення заперечень проти клопотань, доводів і міркувань, які заявлені у відзиві РВ ФДМУ на апеляційну скаргу, у яких заявник просить врахувати під час апеляційного перегляду спору ухвалу слідчого судді Решетилівського районного суду Полтавської області від 13.03.2020 у справі №546/611/20.
01.04.2026 через підсистему «Електронний суд» до Північного апеляційного господарського суду від позивача надійшло клопотання про визнання встановленими обставин нездійснення оплати за договором та ненабуття державою права власності на 144/1000 частки майна, обґрунтоване тією обставиною, що держава не здійснила оплату за договором купівлі-продажу від 15.11.2005 №ВСЕ/933486.
Також, 01.04.2026 через підсистему «Електронний суд» до Північного апеляційного господарського суду від позивача надійшло клопотання про врахування описки у клопотанні від 01.04.2026 про визнання встановленими обставин нездійснення оплати за договором та ненабуття державою права власності на 144/1000 частки майна, у якому заявник просить в п. 7 переліку додатків до клопотання від 01.04.2026 читати в такій редакції: «7. Копія плану другого поверху (стоматологічного кабінету) із спільним та неподільним газопостачанням 71/1000 та 144/1000 частки нежитлової будівлі - 1 арк.».
За змістом частини першої і другої ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до частин першої і другої статті 280 ГПК України суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги ухвалює судові рішення у формі постанов згідно з вимогами, встановленими статтею 34 та главою 9 розділу III цього Кодексу, з урахуванням особливостей, зазначених у цій главі. Процедурні питання, пов`язані з рухом справи, клопотання та заяви учасників справи, питання про відкладення розгляду справи, оголошення перерви, зупинення провадження у справі, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом, вирішуються судом апеляційної інстанції шляхом постановлення ухвал в порядку, визначеному цим Кодексом для постановлення ухвал суду першої інстанції.
З огляду на вимоги пункту 3 частини 1 статті 282 ГПК України, постанова суду апеляційної інстанції складається, зокрема з мотивувальної частини у якій зазначаються встановлені судом першої інстанції та неоспорені апелянтом обставини, а також обставин, встановлені судом апеляційної інстанції, і визначені відповідно до них правовідносини.
Таким чином, питання, порушені у клопотанні позивача про визнання встановленими обставин нездійснення оплати за договором та ненабуття державою права власності на 144/1000 частки майна входять до розгляду спору по суті, відтак, будуть вирішені та викладені у мотивувальній частині цієї постанови.
01.04.2026 через підсистему «Електронний суд» до Північного апеляційного господарського суду від позивача надійшло клопотання про повернення матеріалів справи до суду першої інстанції для усунення недоліку оформлення справи.
У клопотанні заявником зазначено про те, що в підсистемі ЄСІТС та ЄДРСР щодо рішення Господарського суду міста Києва від 18.12.2025 у справі №917/354/25 міститься відмітка про набрання цим рішенням законної сили 09.01.2026.
Ця обставина не відповідає дійсності, оскільки наявність апеляційного провадження за поданою Підприємцем апеляційною скаргою у сукупності із нормою ч.ч. 1, 2 ст. 241 ГПК України вказує на можливість набуття оскаржуваним рішенням законної сили лише після завершення апеляційного провадження.
У судовому засіданні 02.04.2026 колегією суддів розглянуто клопотання про повернення матеріалів справи до суду першої інстанції для усунення недоліку оформлення справи.
Присутні у судовому засіданні представники Фонду Державного майна України (відповідач - 2) та Пенсійного фонду України (третя особа) поклались у вирішенні цього питання на розсуд суду.
Розглядаючи подане Підприємцем клопотання, колегія суддів погоджується з його доводами про наявність помилки в підсистемі ЄСІТС та ЄДРСР в частині зазначення дати набуття рішенням Господарського суду міста Києва від 18.12.2025 у справі №917/354/25 законної сили 09.01.2026.
Разом з цим, оскільки така відмітка у підсистемі ЄСІТС та ЄДРСР не є елементом власне матеріалів судової справи, у суду відсутні підстави для повернення матеріалів справи №917/354/25 до суду першої інстанції для усунення недоліків щодо оформлення матеріалів справи.
У зв`язку з викладеним, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення клопотання позивача про направлення матеріалів справи до суду першої інстанції з метою усунення недоліків щодо оформлення матеріалів справи.
У судовому засіданні 02.04.2026 Фізична особа-підприємець Онанко Світлана Миколаївна підтримала вимоги та доводи апеляційної скарги, просила суд апеляційної інстанції оскаржуване рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі. 
Представники Регіонального відділення Фонду державного майна України по Полтавській та Сумській областях, Фонду Державного майна України та Пенсійного фонду України висловили заперечення проти апеляційної скарги, вказуючи на безпідставність доводів та вимог, викладених у скарзі, просили відмовити у її задоволенні, а рішення суду у справі - залишити без змін.
02.04.2026 у судовому засіданні колегією суддів було проголошено вступну та резолютивну частини постанови.
Відповідно до вимог ч.ч. 1, 4 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Обговоривши доводи апеляційної скарги Фізичної особи-підприємця Онанко Світлани Миколаївни, відзивів на апеляційну скаргу та заперечень на відзиви, дослідивши докази наявні у справі, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, судова колегія апеляційного господарського суду вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
Предметом спору у справі, що переглядається є позовні вимоги наступного змісту:
1) позовна вимога до Фонду державного майна України: визнати недійсним наказ Фонду державного майна України від 15.01.2024 № 47 «Про внесення змін до наказу Фонду державного майна України від 04.01.2022 № 1 «Про затвердження переліків об`єктів малої приватизації, що підлягають приватизації» (із змінами)» в частині: «Частина нежитлового приміщення загальною площею 64,6 кв. м, що складає 144/1000 частки приміщення, АДРЕСА_1, приміщення 1, Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області, код за ЄДРПОУ 13967927, Регіональне відділення Фонду по Полтавській та Сумській областях» в редакції наказу Фонду державного майна України від 19.03.2024 № 548 «Про внесення змін до наказу Фонду державного майна України від 04.01.2022 № 1 «Про затвердження переліків об`єктів малої приватизації, що підлягають приватизації» (із змінами) в частині: «Частина нежитлового приміщення загальною площею 64,6 кв. м, що складає 144/1000 частки приміщення, АДРЕСА_1, Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області, код за ЄДРПОУ 13967927, Регіональне відділення Фонду по Полтавській та Сумській областях»;
2) позовна вимога до Регіонального відділення Фонду державного майна України по Полтавській та Сумській областях: визнати недійсним наказ Регіонального відділення Фонду державного майна України по Полтавській та Сумській областях від 18.01.2024 № 21 «Про прийняття рішення про приватизацію окремого майна - частина нежитлового приміщення загальною площею 64,6 кв. м, що складає 144/1000 частки приміщення» в редакції наказу Регіонального відділення Фонду державного майна України по Полтавській та Сумській областях від 21.03.2024 № 194 «Про внесення змін до наказу Регіонального відділення від 18.01.2024 № 21 «Про прийняття рішення про приватизацію окремого майна - частина нежитлового приміщення загальною площею 64,6 кв. м, що складає 144/1000 частки приміщення».
Юридичними підставами позову є статті 6, 14 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод; стаття 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод; стаття 1 Протоколу № 12 до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод; стаття 41-43, 48 Конституції України; статті 16, 382-385 ЦК України; стаття 1 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку»; стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»; постанова Кабінету Міністрів України від 28.10.2004 «Про затвердження Національного стандарту № 2 «Оцінка нерухомого майна» та роз`яснення Міністерства будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства України від 01.12.2006 «Щодо визначення термінів житлових та нежитлових приміщень».
Фактичними підставами позову є прийняття органами, відповідальними за приватизацію державного та комунального майна, рішень щодо приватизації окремого майна частини нежитлового приміщення загальною площею 64,6 кв. м, що складає 144/1000 частки приміщення за адресою АДРЕСА_1.
Розглядаючи спір, суд першої інстанції відмовив у задоволенні позовних вимог, з чим погоджується колегія суддів апеляційного суду.
Так, згідно зі статтею 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.
Статтею 16 ЦК України, положення якої кореспондуються з положеннями статті 20 ГК України, встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Названими нормами матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним.
Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 22.01.2019 у справі №912/1856/16, від 14.05.2019 у справі №910/11511/18.
Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.
Як встановлено під час апеляційного перегляду спору, за адресою: АДРЕСА_1 знаходиться нежитловий будинок, який перебуває у спільній частковій власності.
Власниками часток, зокрема є: Підприємець - з часткою 71/1000 та держава в особі Пенсійного фонду України, розмір частки - 144/1000.
Відповідно до статті 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом.
Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.
Згідно зі статтею 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.
Суб`єктами права спільної часткової власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, держава, територіальні громади.
За нормою статті 357 ЦК України, частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується відомостями з Інформаційної довідки (інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна) станом на 04.11.2024 у приватній власності Онанко С.М. знаходиться частка нежитлової будівлі (загальна площа 447,3 кв.м, АДРЕСА_1 ) у розмірі 71/1000, а у державній власності Полтавського обласного відділення соціального страхування з тимчасової втрати працездатності у розмірі 144/1000.
При цьому, Підприємцем додано до матеріалів справи копію договору купівлі-продажу від 15.11.2005 №ВСЕ933488, за умовами якого Підприємство Решетилівської райспоживспілки «Решетилівський райкоопзаготпром» (продавець) продало, Онанко Світлана Миколаївна (покупець) придбала 71/1000 частин нежитлової будівлі, зазначеної у платі літ. «А-ІІ», загальна площа 447,3 кв.м., а саме: каса (21) - 4,9 кв.м., архів (22) - 13,6 кв.м., архів (23) - 13,4 кв.м.
Отже, загальна площа придбаної позивачем частки складає 31,9 кв.м.
З матеріалів позовної заяви не убачається можливим встановити у який спосіб оскаржуваними наказами порушуються права Підприємця.
Водночас, у поданому нею клопотанні від 01.04.2026 про визнання встановленими обставин нездійснення оплати за договором та ненабуття державою права власності на 144/1000 частки майна заявник зауважує, що у 2005 році саме нею, а не державою було придбано 144/1000 частки майна. Однак, жодних належних доказів цього, заявник не надає. Поданою нею копією договору купівлі-продажу від 15.11.2005 №ВСЕ933488 підтверджується лише придбання 71/1000 частки, а не 144/1000. 
При цьому, те, що заявником було оформлено виконавчу документацію на газопостачання, не впливає на вирішення питання про належність державі права власності на 144/1000 частки майна, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.
Отже, матеріали справи не містять доказів того, що ФОП Онанко С.М. має будь-який правовий зв`язок із часткою 144/1000 нерухомого майна, розташованого за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 64,6 кв. м.
Також, ФОП Онанко С.М. не надано доказів того, що реалізуючи права щодо належного їй майна, а саме, щодо частки 144/1000 нерухомого майна, розташованого за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 64,6 кв. м., держава, в особі уповноважених на управління цим майном органів, а саме, - ФДМУ та РВФДМУ порушила її права, у тому числі, і щодо вільного розпорядження та користування належним майном, а саме, часткою 71/1000 нерухомого майна, розташованого за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 31,9 кв.м.
Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (постанови Верховного Суду від 15.03.2023 у справі №753/8671/21, від 28.05.2020 у справі №910/7164/19).
Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22)).
Отже, враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов мотивованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.
Розглядаючи спір, суд першої інстанції правильно виходив з того, що право державної власності на частку 144/1000 об`єкту нерухомості, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 є підтвердженим у встановленому законом порядку.
Судом правильно зауважено, що згідно з статтею 179 ЦК України річчю є предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов`язки.
До нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення (частина 1 статті 181 ЦК України).
Ідентифікація об`єкта нерухомого майна може здійснюватися за його фізичними та технічними характеристиками, зокрема, площею та місцем розташування.
Відповідно до відомостей з Інформаційної довідки (інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна) станом на 04.11.2024 у приватній власності Онанко С.М. знаходилась частка нежитлової будівлі (загальна площа 447,3 кв. АДРЕСА_1 ) у розмірі 71/1000, а у державній власності Полтавського обласного відділення соціального страхування з тимчасової втрати працездатності у розмірі 144/1000.
Вживання в назві об`єкта приватизації, який є нерухомим майном терміну «приміщення» як одного цілого, замість слова «будівля», не може ставити під сумнів існування такого об`єкта нерухомого майна, оскільки наявні його технічні і фізичні характеристики.
Терміни «будівля», «приміщення» та «нежитлове приміщення» визначають функціональне призначення та окремі стандартні технічні характеристики, а тому кваліфікація або некваліфікація об`єкта нерухомого майна за відповідними термінами не припиняє його правову природу, як об`єкта нерухомого майна.
Помилковість у визначені назви об`єкта приватизації - нерухомого майна, не може бути підставою для невизнання його об`єктом цивільно-правових відносин, якщо відповідний об`єкт можна ідентифікувати за загальними фізичними характеристиками, що притаманні об`єкту нерухомого майна та визначені у частині 1 статті 181 ЦК України.
Відтак, об`єкт нерухомого майна «частина нежитлового приміщення загальною площею 64,6 кв» є частиною нежитлової будівлі за адресою: АДРЕСА_1 і є об`єктом цивільного обороту та належав на праві власності державі.
При цьому, те, що державою, нібито, не було проведено оплату за договором купівлі-продажу від 15.11.2005 №ВСЕ/933486 не впливає на наявність у держави права на це майно, оскільки договір було посвідчено нотаріально, він є чинним, відтак, держава набула відповідні права щодо частки 144/1000 об`єкту нерухомості, розташованого за адресою: АДРЕСА_1.
Враховуючи викладене, у суду відсутні підстави для з`ясування обставин того, чи було проведено державою оплату за договором купівлі-продажу від 15.11.2005 №ВСЕ/933486.
Згідно зі ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності.
Частиною 1 ст. 269 ГПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи усі фактичні обставини справи, встановлені місцевим господарським судом та судом апеляційної інстанції, а також доводи апеляційної скарги Фізичної особи-підприємця Онанко Світлани Миколаївни, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду дійшла висновку, що рішення Господарського суду міста Києва від 18.12.2025 відповідає чинному законодавству та матеріалам справи, підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається.
Колегія суддів зауважує, що питання про те до юрисдикції якого суду, адміністративного чи господарського віднесено розгляд спору у справі, що переглядається, було вирішено постановою Східного апеляційного господарського суду від 02.04.2025, якою ухвалу Господарського суду Полтавської області від 26.02.2025 у справі № 917/354/25 скасовано, матеріали справи №917/354/25 направлено на розгляд Господарського суду Полтавської області.
Під час розгляду апеляційної скарги та матеріалів позовної заяви, апеляційним судом зроблено висновок, що, з огляду на предмет даного спору, характер спірних матеріальних правовідносин, а також наявність у законі норми, що прямо передбачає вирішення спору господарським судом, відповідний спір відносить до юрисдикції господарського суду.
Відтак, у суду першої інстанції не було підстав для розгляду та задоволення клопотання ФОП Онанко С.М. про закриття провадження у справі.
У цій частині, колегія суддів погоджується з доводами відзиву на апеляційну скаргу про те, що намагання апелянта повторно порушити питання юрисдикції є зловживанням процесуальними правами та спробою ревізії обов`язкових висновків суду апеляційної інстанції у цій же справі, що суперечить принципу правової визначеності.
Безпідставними є посилання ФОП Онанко С.М. на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 14.03.2025 у справі № 753/18656/24 (№ у ЄДРСР - 126082616), оскільки це рішення не містить жодних обставин, що мають значення для розгляду спору у справі №917/354/25 по суті. А, відповідно до вимог ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», розглядаючи спір суд зобов`язаний враховувати висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, а не у рішеннях місцевих судів.
Також, не підтвердились під час апеляційного перегляду спору доводи апелянта про неповне дослідження судом першої інстанції поданих нею доказів, а саме, копії договору купівлі-продажу від 15.11.2005, копії витягу з Державного реєстру правочинів від 15.11.2005, копії витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 20.01.2006, копії листа Дарницької окружної прокуратури від 15.07.2025 № 52-1341-24 (згідно з штрих-кодом № 46-4093ВИХ-25), оскільки ухвалюючи оскаржуване судове рішення, суд першої інстанції надав оцінку тим доказам, які мають значення для розгляду спору.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доказів і доводів сторін та їх відображення у судовому рішенні, суд спирається на висновки, яких дійшов Європейський суд з прав людини у рішенні від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. 
За змістом п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень та висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішеннях у справах «Трофимчук проти України», «Серявін та інші проти України», очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Керуючись ст. ст. 129, 269, 275 - 277, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ПОСТАНОВИВ:
1. Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Онанко Світлани Миколаївни на рішення Господарського суду міста Києва від 18.12.2025 у справі №917/354/25 залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду міста Києва від 18.12.2025 у справі №917/354/25 залишити без змін.
3. Матеріали справи №917/354/25 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та в строк, передбачені ст.ст. 287 - 289 ГПК України.
Повний текст постанови складено 16.04.2026. 

Головуючий суддя А.О. Мальченко 

Судді Ю.Б. Михальська

А.І. Тищенко